Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - КП ЖЕО Центрального району м. Сімферополя АР Крим про визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею. Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2013 року. Відповідачі не є членами її родини, а залишилися зареєстрованими від попереднього власника квартири. Позивач не має можливості в повному обсязі вільно користуватися своєю власністю, оскільки реєстрація відповідачів у її квартирі заважає їй в цьому, тому ж їй доводиться сплачувати за них комунальні послуги. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у відповідності з вимогами ч.5 ст.74 ЦПК України. Вислухав представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу АР Крим [PERSON], є власником квартири [ADDRESS](а.с.6-7). Відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі з 1993 року, що підтверджується довідкою КП ЖЕО Центрального району м. Сімферополя АР Крим від 26.12.2013 року та особовим рахунком (а.с.10-11), отже не є членами сім'ї позивача, оскільки зареєстровані при попередньому власнику квартири. (а.с.10-11). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд вважає, що позивач, як власник квартири, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю, у тому числі, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловою площею. Право позивача, як власника квартири, порушується, оскільки наявність реєстрації у квартирі відповідачів перешкоджає їй в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Законом не передбачено перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Зважаючи на те, що відповідачі не є членом сім'ї позивача, договору найму з нею, як власником житлового приміщення, вони не укладали, отже їх право на користування житлом припинилося разом з припиненням колишнім власником свого права власності на цю квартиру. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved