Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним протокол від 11.06.2013 року про створення ліквідаційної комісії щодо споживчого товариства по спільній експлуатації гаражів, місць зберігання транспортних засобів громадян «Авто-7»; скасувати рішення департаменту реєстрації Харківської міської ради про ліквідацію споживчого товариства по спільній експлуатації гаражів, місць зберігання автотранспортних засобів громадян «Авто-7». Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час проведення загальних звітно - перевиборних зборів членів обслуговуючого гаражно - будівельного кооперативу ОК ГБК «Тімуровець» 16.06.2018 року у зв`язку з численними правопорушеннями зі сторони голови, у результаті якого кооператив притягнутий до адміністративної відповідальності на суму 60000 грн., а сам голова [PERSON] на суму 5800 грн. Членами загальних зборів прийнято рішення висловити недовіру [PERSON] , 16.06.2018 року повноваження останнього закінчилися. Саме в той час учасникам, які приймали участь у зборах стало відомо, що ОК ГБК «Тімуровець» створений засновниками у кількості 17 чоловік, замість СТ «Авто -7» і 11.06.2013 року незаконно прийнято рішення щодо ліквідації споживчого товариства по спільній експлуатації гаражів, місць зберігання автотранспортних засобів громадян СТ «Авто -7». На момент проведення загальних зборів СТ «Авто - 7» 11.06.2013 року щодо створення ліквідаційної комісії, а також припинення товариства шляхом ліквідації, члени загальних зборів були навмисно введені в оману, бо не знали які питання будуть розглядатись порядку денному і до початку загальних зборів поставили підписи у списку членів СТ «Авто - 7» як присутні. 16.06.2018 року учасниками загальних зборів звітно - перевиборних зборів прийнято рішення про вихід із членів ОК ГБК «Тимуровець» у зв`язку з допущеними порушеннями і незаконною діяльністю голови [PERSON] , а також прийнято рішення про створення нового кооперативу ОК ГБК «Фенікс» 16.06.2018 року проведені загальні збори ОК ГБК «Фенікс», де вона буда повідомлена, що начебто під час проведення загальних зборів членів СТ «Авто - 7» для створення ліквідаційної комісії 11.06.2013 року нею у якості секретаря загальних зборів підписаний протокол № 1 загальних зборів членів СТ «Авто-7» від 11.06.2013 року. Пізніше після ознайомлення з копією протоколу № 1 загальних зборів вона виявила, що особистий підпис не відповідає справжньому та поставлений іншою особою. На момент проведення загальних зборів 11.06.2013 року СТ «Авто-7» вона не була членом даного споживчого товариства, тому не мала права вносити пропозиції щодо створення ліквідаційної комісії, а також пропозиції щодо припинення діяльності товариств шляхом його ліквідації. Зі слів інших членів товариства їй стало відомо, що вони також не підписували протокол про створення ліквідаційної комісії, але в ньому є їх підписи. У зв`язку з наведеним звернулася до суду за захистом своїх прав. Представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Департаменту реєстрації Харківської міської ради Хорошенко Т.Б. надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов, а саме те, що позивач оскаржує рішення відповідача, проте дана вимога суперечить нормам законодавства, оскільки оскаржуване рішення прийняте 18.06.2013 року реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, в той час як департамент реєстрації створений в 2016 році. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належно, заяв про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки не повідомив. Згідно протоколу № 1 загальних зборів членів споживчого товариства по спільній експлуатації гаражів, місць зберігання автотранспортних засобів громадян «Авто-7» обрано голову та секретаря загальних зборів - [PERSON] , прийнято рішення про ліквідацію товариства, створення ліквідаційної комісії, з визначенням останній здійснити певні дії. Позивачка звертаючись до суду з даним позовом вказує на те, що підпис у списку членів споживчого товариства їй не належить та вона не входила до складу членів даного товариства, а тому просить визнати вказаний протокол від 11.06.2013 року недійсним та скасувати рішення департаменту реєстрації про ліквідацію СТ «Авто-7». Стаття 15 Цивільного кодексу України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулась до суду з позовом, а обраний позивачем спосіб захисту права має бути спрямований на відновлення порушеного права. Нормами статей 83, 85, 86 ЦК України визначено, що юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню. Статтею 1 Закону України «Про споживчу кооперацію» визначено, що споживча кооперація в Україні - це добровільне об`єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі. Первинною ланкою споживчої кооперації є споживче товариство - самостійна, демократична організація громадян, які на основі добровільності членства і взаємодопомоги за місцем проживання або роботи об`єднуються для спільного господарювання з метою поліпшення свого економічного і соціального стану (частина перша статті 5 Закону України «Про споживчу кооперацію»). Згідно статті 8 Закону України «Про споживчу кооперацію» споживчі товариства можуть на добровільних засадах об`єднуватися в місцеві спілки, Центральну спілку споживчих товариств України і мають право вільного виходу з них. Взаємовідносини між споживчими товариствами та їх спілками будуються на договірних засадах. Товариства можуть делегувати спілкам частину своїх повноважень та виконання окремих функцій. Спілки споживчих товариств, виходячи з делегованих їм прав можуть представляти і захищати інтереси споживчих товариств, їх членів та обслуговуваного населення у відповідних державних та інших органах, а також у міжнародних організаціях; подавати споживчим товариствам практичну допомогу в здійсненні господарської діяльності, впровадженні в практику досягнень науково-технічного прогресу, передового досвіду; проводити науково-дослідні і дослідно-конструкторські роботи, підготовку та підвищення кваліфікації кадрів; вирішувати господарські спори між організаціями і підприємствами споживчої кооперації; вести власну господарську діяльність, спрямовану на створення необхідної виробничої та соціальної інфраструктури споживчої кооперації. Вищим органом управління спілки є з`їзд (конференція), який приймає статут, обирає розпорядчі, виконавчі та контрольні органи, вирішує інші питання діяльності спілки. Взаємодія і підпорядкованість розпорядчих, виконавчих та контрольних органів спілки визначається статутом. Спілка визнається юридичною особою і може здійснювати господарську та іншу не заборонену чинним законодавством діяльність з дня її державної реєстрації. Вона не відповідає за зобов`язаннями споживчих товариств і не має щодо них розпорядчих функцій. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваного протоколу та рішення про реєстрацію, докази, що свідчать про недійсність протоколу від 11.06.2013 року суду не надані та відсутні докази, на які посилається позивач як на підставу недійсності оскаржуваного протоколу, а саме вчинення підпису іншою особою. Крім того, Департамент реєстрації Харківської міської ради створений в 2016 році, рішення про ліквідацію споживчого товариства «Авто-7», яке позивач просить скасувати не приймалось відповідачем у справі Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Позивач пред`явив позов до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, який є неналежним відповідачем, з клопотанням щодо залучення до участі у справі належного відповідача, позивачка не зверталася. Як вбачається зі змісту ст. 51 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Правовий висновок щодо обґрунтованості відмови у позові, пред`явленого до неналежного відповідача, викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц. Враховуючи те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, а клопотання про його заміну не заявляв, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed