Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовано тим, що в серпні 2010 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 11.11.2014 року шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі, позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці згідно договору купівлі-продажу від 19.07.2012 року. В даній квартирі вони мешкали разом з відповідачем, однак за шість місяців до розлучення припинили спільне проживання і відповідач виїхав з квартири. Квартира придбана позивачем за кошти, отримані за договором дарування грошових коштів від 19.07.2012 року, які були їй подаровані батьком для придбання даної квартири. З посиланням на положення статті 57 СК України позивач зазначає, що дана квартира є її особистою приватною власністю у звязку з чим просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав та суду пояснили, що квартиру вона придбала під час перебування в шлюбі, однак за кошти, які були їй подаровані батьком саме для придбання даної квартири. На думку позивача, дана квартира є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, однак погляди її колишнього чоловіка часто змінюються та періодично ним ініціюється питання щодо того, що оспорювана квартира має статус спільного майна. Враховуючи наведене позивач просила позовні вимоги задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового засідання. При цьому, 12.12.2016р. до суду надійшла посвідчена нотаріально заява відповідача від 05.12.2016 року, в якій він повідомляє, що позов колишньої дружини визнає в повному обсязі, оскільки дана квартира придбавалася за її особисті кошти. Цією ж заявою відповідач просив справу розглянути у його відсутності. (а.с. 23-26). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. В судовому засіданні з наданих доказів та пояснень позивача встановлено, що в серпні 2010 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2014 року. (а.с. 7). Під час перебування у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 19.07.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за №702, позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці. Як вбачається з пункту 4.8 договору даний договір посвідчено за письмовою заявою чоловіка покупця про згоду на купівлю цієї квартири. (а.с. 4). В той же час, як слідує із договору дарування грошових коштів від 19.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 19.07.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за №1524, з однієї сторони [PERSON] (дарувальник) та з другої сторони [PERSON] (обдаровувана), діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення уклали даний договір про те, що дарувальник подарував та передав обдаровуваній, а обдаровувана прийняла в дар від дарувальника грошові кошти в сумі 280\~350 грн. 00 коп., що є еквівалентом 35\~000, 00 доларів США за офіційним курсом, що за домовленістю сторін на дату укладання договору становить 1 USD = 8,01 грн. Пунктом 2 договору дарування передбачено, що грошові кошти, що даруються, обдаровувана має намір витрати на купівлю квартири [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці. (а.с. 8). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 13.12.2016 року №75679176, яка сформована судом, вбачається, що квартира [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці зареєстрована 31.07.2012 року на праві приватної власності за [PERSON] Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу квартири за реєстровим №702 від 19.07.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу. (а.с. 28-29). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці виданого станом на 01.08.2012 року Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що власником даного приміщення є [PERSON] (а.с. 5-6). Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 61 Сімейного кодексу України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Поряд з чим, згідно з положеннями частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз зазначених норм законодавства дозволяє зробити висновок, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 пункту 23 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розяснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці зареєстрована 31.07.2012 року на праві приватної власності за [PERSON], набута у власність позивачем [PERSON] у період шлюбу, однак за рахунок коштів, отриманих згідно договору дарування грошових коштів від 19.07.2012 року, від батька [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, в один і той же день позивач згідно договору дарування грошових коштів від 19.07.2012 року, отримала в дар від дарувальника свого батька [PERSON], грошові кошти в сумі 280\~350 грн. 00 коп., що є еквівалентом 35\~000,00 доларів США та згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2012 року, придбала квартиру [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці за 276\~000, 00 грн. Отже, в судовому засіданні позивачем доведено, що квартира хоча і була придбана у шлюбі, однак не за спільні кошти подружжя, а за кошти, які були подаровані позивачеві батьком саме на придбання даної квартири. При цьому суд також враховує, що відповідачем надано до суду заяву від 05.12.2016 року, в якій він повідомляє, що позов колишньої дружини визнає в повному обсязі, оскільки дана квартира придбавалася за її особисті кошти. З огляду на наведене та положення пункту 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] (колишня вул. [PERSON]) в м. Вінниці, хоч і була придбана у шлюбі, однак її придбання було здійснено за кошти, які були подаровані позивачеві батьком саме на придбання даної квартири, тобто за кошти, які належали позивачу особисто, а тому квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як зазначено вище та пояснила позивач в судовому засіданні, незважаючи на визнання колишнім чоловіком позовних вимог, його погляди щодо оспорюваної квартири можуть змінюватися, оскільки квартира придбавалася під час перебування в шлюбі з відповідачем. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК) Положеннями статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, думку позивача, яка просить судові витрати залишити без відшкодування, суд приходить до висновку, що судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного

Outcome: approved