Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, обґрунтовуючи свої позовні вимоги таким. [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , після смерті якого вона прийняла спадщину. Ще за життя на ім`я [PERSON] було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0145404, який зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Мечніково» під № 404 від 27 лютого 1997 року, на 8,28 умовних кадастрових гектар, на підставі якого 03 вересня 2004 року [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР № 147570 на загальну площу 7,2741 га (рілля). Однак за вказаним сертифікатом залишилися невидані угіддя: пасовища - 1,40 умовних кадастрових га, сіножаті - 0,20 умовних кадастрових га. У зв`язку з цим, позивачка просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Позивачка в підготовче засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Представниця відповідача - Дворічанський селищний голова в підготовче засідання не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення, просила справу розглянути за відсутності представника Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився, надавши до суду письмові пояснення, в яких в задоволенні позову просив відмовити та розгляд справи провести за відсутності представника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, на обґрунтування своєї позиції зазначив, що згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю, а тому позов обґрунтовано посиланням позивача на недійсний з 2004 року правовстановлюючий документ. Крім того, представник третьої особи наголосив, що позивачка пропустила строк позовної давності, який становить три роки, і не наводить поважних причин пропуску нею строку звернення до суду. За результатами підготовчого провадження на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 листопада 1961 року, [PERSON] народилася [INFO] в с. Шепіловка Дворічанського району Харківської області, батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 листопада 2013 року, наданого виконавчим комітетом Новоєгорівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 24. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори від 18 листопада 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1644, спадкоємицею майна, а саме земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею ріллі - 7,2741 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 6321883300:06:001:0110, що розташована на території Новоєгорівської сільської ради, КСОП «Граківське», Дворічанського району Харківської області, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 147570, який видано відповідно до розпорядження голови Дворічанської райдержадміністрації від 15 квітня 2004 року № 77, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю за № 725 від 03 вересня 2004 року, є його донька - [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 73305075 від 18 листопада 2016 року, [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею - 7,2741 га, (з них рілля площею 7,2741 га, про що свідчить графа - «дані про угіддя») для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6321883300:06:001:0110, що розташована на території Новоєгорівської сільської ради Дворічанського району Харківської області, Згідно з інформацією № С-21/0-0.23,17-21/138-21 від 17 березня 2021 року, наданою Відділом у Дворічанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, повідомлено, що на ім`я [PERSON] видавався сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0145404, зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Мечніково» під № 404 від 27 лютого 1997 року, на 8,28 умовних кадастрових га. Згідно з вказаним сертифікатом на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР № 147570 від 03 вересня 2004 року, на загальну площу 7,2741 га (рілля). Розмір невиданих угідь в умовних кадастрових га становить: пасовища - 1,40 та сіножаті - 0,20. Відповідно до інформації № С-32/0-0.23,17-34/138-21 від 13 квітня 2021 року, наданою Відділом у Дворічанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, повідомлено, що на момент видачі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0145404 на ім`я [PERSON] вартість земельної части (паю) складала: пасовище 1,40 в умовних кадастрових га - 1270 грн 50 коп., сіножаті - 0,20 в умовних кадастрових га - 191 грн 40 коп. Згідно з архівною копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 147570 від 03 вересня 2004 року, виданого на підставі розпорядження голови Дворічанської райдержадміністрації від 15 квітня 2004 року № 77, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 725, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 7,2741 га в межах згідно з планом на території Новоєгорівської сільської ради, КСОП «Граківське», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Частина 2 ст. 14 Конституції України визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. На підставі ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян здійснюється шляхом визнання прав. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивачка обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права на земельну частку (пай) в судовому порядку. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам (кооперативам, акціонерним товариствам) на праві колективної власності, а також порядок їх обміну регулюється Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Як вбачається зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності - шляхом жеребкування. Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі. Протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та державної реєстрації права власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). Матеріали щодо розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) зберігаються у відповідній сільській, селищній, міській раді за місцем проживання більшості власників земельних часток (паїв) та в районному відділі земельних ресурсів. На врегулювання земельного питання з метою забезпечення правильного однакового застосування законодавства при розгляді судами земельних та пов`язаних із земельними відносинами майнових спорів Пленумом ВСУ винесено Постанову «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, де п. 24 зазначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі землі у колективну власність, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно з інформацією № С-21/0-0.23,17-21/138-21 від 17 березня 2021 року, наданою Відділом у Дворічанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, дійсно на ім`я [PERSON] видавався сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0145404, зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Мечніково» під № 404 від 27 лютого 1997 року, на 8,28 умовних кадастрових га. Згідно з вказаним сертифікатом на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР № 147570 від 03 вересня 2004 року, на загальну площу 7,2741 га (рілля). Розмір невиданих угідь в умовних кадастрових га становить: пасовища - 1,40 та сіножаті - 0,20. Вказане свідчить, що [PERSON] мав право на отримання земельних угідь у виді пасовищ, площею 1,40 умовних кадастрових га та сіножаті, площею 0,20 умовних кадастрових га. Отже, судом встановлено, що [PERSON] за життя вживав заходів щодо набуття права власності на земельні ділянки після їх паювання, але не реалізував це право повністю, оскільки набув право власності лише на земельну ділянку, площею 7,2741 га (ріллю), для ведення товарного сільськогосподарського господарства, розташовану на території Новоєгорівської сільської ради, КСОП «Граківське», згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХР № 147570 від 03 вересня 2004 року, виданого на підставі розпорядження голови Дворічанської райдержадміністрації від 15 квітня 2004 року № 77, а на інші частини земельної частки (паю) - пасовище та сіножаті правовстановлюючого документу не отримав. Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Факт того, що позивачка [PERSON] є донькою спадкодавця [PERSON] підтверджується свідоцтвом про її народження. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачка після смерті свого батька успадкувала в нотаріальному порядку земельну ділянку, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2016 року, однак успадкувати розпайовані пасовище та сіножаті, право на які належать [PERSON] , в нотаріальному порядку не має змоги. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачка є спадкоємицею за законом після померлого [PERSON] , до складу спадкового майна якого входить право на земельну частку (пай). Щодо пропущення строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно статей 256, 257 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На позовні вимоги про визнання права на земельну частку (пай) поширюється загальна позовна давність. За змістом частини першої статті 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг строку позовної давності в цій справі починається з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати не з моменту видачі сертифікату на право на земельну частку (пай), а з моменту коли позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а саме з довідки, виданій [PERSON] , Відділом у Дворічанському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 17 березня 2021 року, в якій зазначено, що розмір невиданих угідь в умовних кадастрових гектарах становить: пасовища - 1,40 та сіножаті - 0,20. Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду України від 23 грудня 2019 року у справі № 152/1500/17. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 року) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснює представнику відповідача наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. Судом також встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved