Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору дарування вона є власником будинку № 2 по вул. Винниченка в м. Шепетівка Хмельницької області. Разом із нею в будинку зареєстровані її син [PERSON], чоловік її дочки [PERSON] та його діти [PERSON], [PERSON] Відповідач за місцем реєстрації на протязі останніх пяти років не проживає, комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у вищевказаному будинку, який належить позивачу на праві власності, просила визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що речей і майна [PERSON] у будинку немає, витрати на його утримання останній не несе. Проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб; громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири/будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору дарування [PERSON] є власником будинку №2 по вул. Винниченка в м. Шепетівка Хмельницької області. Разом з нею в будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] [PERSON] зареєстрований в [INFO] з 29.11.2007 року, не як член сімї позивача, мав статус тимчасового жильця. Підтвердженням того, що відповідач не проживає за адресою, за якою зареєстрований, є акт обстеження фактичного проживання від 23.02.2017 року, акт від 21.03.2017 року, згідно з якими відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], однак за даною адресою не проживає з 2012 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] був зареєстрований тимчасово і з 2012 року не проживає в [INFO]. Отже, з урахуванням положень ст. 391 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, будь-які поважні причини, які б перешкоджали йому проживати [INFO], відсутні. Оскільки [PERSON] ніколи не був і не є членом сімї власника будинку, у будинку не проживає з 2012 року, витрат з його утримання не несе, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо усунення перешкод у користуванні належним їй будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] належить стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved