Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] , Івановецької сільської ради Мукачівського району про поновлення строку та визнання недійсним свідоцтва про право власності. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , який придбала 31.10.1985 року у [PERSON] 16.07.2004 вона отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом з тим, відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007, виданого виконавчим комітетом Івановецької сільської ради на ім`я відповідача [PERSON] , останній являється власником будинку [ADDRESS] , при тому, що вона є власником даного будинку. Тобто відповідач, на підставі рішення Івановецької сільської ради в 2007 році оформив право власності на спірний житловий будинок, який вона придбала в 1985 році та оформила в 2004 році, у зв`язку з чим просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007 року, виданого виконавчим комітетом Івановецької сільської ради на ім`я відповідача [PERSON] із виключенням з державного реєстру реєстраційного номеру об`єкту № [NUMBER] , номер запису: 1025 в низі: 1. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки права позивача на її майно ніким не порушено і не оспорюється, а він є власником будинку [ADDRESS] , а в Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2007 адреса його будинку помилково зазначена як [ADDRESS] », про що було складено Акт про виправлення помилки від 24.05.2016 року. Таким чином, позивачу та їй на праві власності належить не одне й те саме майно, а два різні будинки. Позивач пор договору купівлі-продажу в 1985 році придбала не цілий будинок, а лише Ѕ частину будинку. Позивач подала до суду заперечення на відзив, згідно з яким вказує на те, що вона не має відношення до поділу будинку, її обманули при укладанні договору. Меденцій [PERSON] не мав та не може мати права на будинок, але вчинив дії по оформленню на себе права власності на будинок. Будинок 22а це один і той же будинок, вона згоди не давала і це порушує її права. Позивач, відповідач та представник Івановецької сільської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 5 квітня 2019 року заяву про витребування доказів повернуто заявнику без розгляду. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. \~ \~ \~ \~Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу. Так, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначила у ньому позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007, виданого виконавчим комітетом Івановецької сільської ради на ім`я відповідача [PERSON] та навела у ньому підстави, якими вона обґрунтувала вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення права позивача та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). \~ \~ \~ \~Так, матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме будинок [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За частинами першої і другою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 31.10.1985 року позивач придбала в [PERSON] жилий будинок в [ADDRESS] загальною жилою площею 62,2 кв.м. \~ \~ \~ \~Згідно з даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.07.2004 №4170284 [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 квітня 2004 року (справа 2-376/2004), яке набуло законної сили 1.06.2004 року судом встановлено, що Ѕ будинку за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , він цим житлом користується, ці факти ніким не спростовані, а судом невстановлена неправомірність володіння. Суд вважає такж встановленим і доведеним, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.10.1985 року [PERSON] придбала у [PERSON] її частину, тобто Ѕ будинку за адресою: [ADDRESS] , площею 62,2 кв.м. Наявні недоліки в розбіжності щодо характеристик і оформлення обох частин будинку суд вважає такими, що не впливають на суть даних правовідносин і можуть бути врегульовані у встановленому порядку. Відповідно до частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, доводи позивача про придбання нею цілого будинку [ADDRESS] є доказово не підтвердженими та спростовуються обставинами, встановленими рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 квітня 2004 року. Так само з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.10.2018 №143371358 випливає, що позивач і відповідач є власниками різних домоволодінь (частин). Так, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, рік побудови 1958, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 31.10.1985, а Меденцій [PERSON] на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 80,9 кв.м, рік побудови 1991, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, САВ № [NUMBER] , 06.02.2007, виконком Івановецької сільської ради. Крім того, відповідно до акту про виправлення помилки, виданого ТОВ «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 24.05.2016 у зв`язку з виявленими розбіжностями в адресі, зазначеній в рішенні №50 від 13 травня 2004 року виконавчого комітету Івановецької сільської ради, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2007, домоволодіння в [ADDRESS] слід рахувати за адресою [ADDRESS] . У витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2007 №17729415 та реєстрову книгу,було внесено виправлення щодо адреси. З даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007 із завіреними виправленням (а.с. 44), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2007 №13463031 (а.с. 45) вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] ». Позивач просить визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007 року, виданого виконавчим комітетом Івановецької сільської ради на ім`я відповідача, згідно з яким останній є власником будинку [ADDRESS] . Однак, за результатами судового розгляду справи не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок оформлення відповідачем права власності на належну йому частину будинку та присвоєння їй адреси [ADDRESS] , [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,2 кв.м, рік побудови 1958, а Меденцій [PERSON] за адресою: [ADDRESS] загальною площею 80,9 кв.м, рік побудови 1991, тобто вони обоє на законних підставах є власниками спірного домоволодіння і позивачем не доведено, що вона придбала цілий будинок, і як наслідок що між сторонами існує спір взагалі. Вирішуючи дану справу суд зазначає, що за змістом ст.ст. 2 та 44 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб,\~інтересів держави,\~а суд\~та учасники судового\~процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Учасники судового\~процесу та\~їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. \~ \~ \~ \~ В матеріалах справи відсутні докази того, що право позивача на належний їй на праві власності житловий будинок [ADDRESS] порушується, не визнається, а також оспорюється відповідачами, чи щось інше перешкоджає їй у вільному володінні та розпорядженні своєю власністю. Як зазначалося перед цим, позивачем доказово не підтверджено обставин відносно того, що [PERSON] було неправомірно виділено у власність повністю чи частину житлового будинку [ADDRESS] , і що саме позивач мала право користування ними у минулому. Вказаний висновок суду зумовлює також відсутність необхідності у детальному аналізі, перевірки та дослідженні хронології подій щодо процедурних моментів видачі виконкомом Івановецької сільської ради оспорюваних за предметом позову свідоцтва, оскільки судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача внаслідок ситуації, що склалася по справі. Таким чином, позивачем не доведено протиправність виданого Івановецькою сільською радою Мукачівського району Закарпатської області на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2007, наслідком чого є відмова [PERSON] у задоволенні поданого нею позову. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача Отримання у власність житлового будинку [ADDRESS] відповідачем відбулося з дотримання вимог чинного законодавства та не спростовано позивачем. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачами її прав. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed