Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 25.06.2017 року за домовленістю між сторонами, позивач надала відповідачу в борг кошти в розмірі 6500 грн. для придбання відповідачем мобільного телефону. Суму боргу відповідач зобов'язався повернути з процентами в розмірі облікової ставки Національного Банку України із заробітної плати, яку отримає після влаштування на роботу в липні 2017 року. За даними позивача, відповідач працевлаштувався в серпні 2017 року, проте грошові кошти не повернув. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 6500 грн., проценти від суми позики в розмірі 243 грн. 35 коп., три проценти річних в розмірі 55 грн. 03 коп., інфляційні витрати в розмірі 137 грн. 20 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 600 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просить задовольнити їх в повному обсязі, при цьому не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, про причини неявки до суду не повідомив, у встановлений судом строк відзив з викладеними запереченнями проти позову до суду не надав. За правилами частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач стверджує, що надала відповідачу в борг кошти в розмірі 6500 грн. для придбання відповідачем мобільного телефону, у зв'язку з чим між нею та відповідачем виникли договірні відносини з позики. При цьому позивач посилається на матеріали ЖЄО Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області № 25794 від 12.09.2017 року, як на підставу вимоги повернення коштів. Позивача вважає, що вказані матеріали, які було складено працівниками поліції, за результатами її заяви, підтверджують надання нею позики (грошових коштів) відповідачу та є доказом укладення між нею та відповідачем договору позики. У висновку Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області за матеріалами ЖЄО № 25794 від 12.09.2017 року, вказано, що в ході розгляду заяви [PERSON] було опитано [PERSON], який пояснив, що винен [PERSON] грошові кошти в сумі 6500 грн., які поверне, коли заробить. З письмового пояснення позивача, наданого на адресу начальника Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області 18.09.2017 року, вбачається, що останній пояснює, що винен позивачці грошові кошти в сумі 6500 грн., які зобов'язався повернути, коли заробить гроші. За змістом заяви [PERSON], яка надійшла на адресу Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області 12.09.2017 року, позивач вказала, що відповідач отримав 25.06.2017 року в користування смартфон вартістю 7273 грн. та зобов'язався повернути його вартість. Аналізуючи вищезазначене, судом встановлено розбіжності щодо розміру позики, яку, як стверджує позивач, вона надала відповідачу, а саме, в позовній заяві позивач зазначає, що за договором позики вона 25.06.2017 року надала відповідачу позику в розмірі 6500 грн., що відповідає вартості мобільного телефону. Проте, в заяві, яка міститься в матеріалах ЖЄО № 25794 від 12.09.2017 року Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області, позивач зазначає іншу суму позики - 7273 грн., що складає вартість телефону, який було надано відповідачу. При цьому, як на факт, який підтверджує укладення між сторонами договору позики, позивач посилається виключно на матеріали ЖЄО № 25794 від 12.09.2017 року Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За правилами статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визнані родовими ознаками, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Норма статті 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлені договором. В той же час, суд звертає увагу, що посилання позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] зобов'язався повернути суму боргу із заробітної плати, яку отримає після влаштування на роботу, не узгоджуються з вимогами статті 1049 ЦК України, яка не пов'язує строк дії договору позики з подією, яка не має конкретно визначеної дати. Суд також не може погодитися із твердженням позивача про те, що доказом укладення договору позики між позивачем та відповідачем є письмові пояснення відповідача та висновок, які містяться в матеріалах ЖЄО Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області № 25794 від 12.09.2017 року. Вказані документи за своєю правовою природою та метою складання не можуть розглядатися, як підтвердження вчинення дій осіб в розумінні положень статті 202 ЦК України, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України 18.09.2013 року в справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, позивачем, в розумінні положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, не надано належних доказів, які б підтверджували укладення між ним та відповідачем договору позики. Таким чином, оскільки в судовому засіданні не було встановлено доказів, які б підтверджували, що позивач вчинив певну дію, тобто надав відповідачу позику, а відповідач в свою чергу підтвердив її вчинення, тобто визнав факт отримання позики та зобов'язання щодо її повернення, у суду, в розумінні положень ст. 218 ЦК України, відсутні підстави вважати, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. За правилами частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи відмову в задоволенні позову, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача та стягненню з відповідача не підлягають. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed