Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Техмолпром» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати. У позовній заяві позивач вказує, що з 29 січня 2018 року по 18 січня 2019 року перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «Техмолпром». На день звільнення підприємство мало перед нею заборгованість по заробітній плати в сумі 12790,48 грн, яку і на даний час не виплачено, тому вона звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 12790,48 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 4860,89 грн та моральної компенсації у розмірі 20 000 грн, так як позивач за останні півроку часто хворіла, перебувала на лікуванні, кошти на лікування брала в кредит та брала в позику, що вплинуло на спосіб її життя. Позивач [PERSON] надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача ТОВ «Техмолпром» у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, повістки про виклик, що направлялися за зазначеною у позові адресою та адресою, яка значиться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, тобто місця реєстрації юридичної особи, а саме: вул. Будька, 47, м. Гадяч Полтавської області, повернуто до суду без вручення за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця знаходження або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду доказів. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Техмолпром» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягають до часткового задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що 29 січня 2018 року, на підставі наказу № 20 -К від 26.01.2018, [PERSON] прийнято лаборантом ТОВ «Техмолпром», про що свідчить запис у трудовій книжці позивача. 18 січня 2019 року [PERSON] звільнено з займаної посади за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що також зазначено у трудовій книжці. Заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 12790,48 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Техмолпром» від 19.02.2019 № 75. Відповідно до довідки ТОВ «Техмолпром» від 19.02.2019 № 120 середня заробітна плата працівника [PERSON] становить 4860,89 грн. З виписок із медичної картки стаціонарного хворого № 1862-458 та № 216 вбачається, що [PERSON] перебувала на лікуванні з 27.03.2018 по 06.04.2018 та 12.03.2019. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що заборгованість ТОВ «Техмолпром» по заробітній платі позивачу не сплачена та становить 12790,48 грн, з цих підстав позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 , середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 77 ЦПК України , предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Між тим, позивачем не надано розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України - у разі допущення власником або уповноваженим ним органом порушення законних прав працівника, якщо такі порушення призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок відшкодувати працівнику завдану моральну шкоду. У зв'язку з тим, що до цього часу відповідачем не проведено розрахунок з позивачем при звільненні, позивачу [PERSON] спричинена моральна шкода, яка полягає у докладанні додаткових зусиль для організації свого життя, відсутністю коштів на лікування, тобто позбавленням засобів для існування. Враховуючи тривалість терміну порушення законних вимог та прав позивача, обґрунтування заподіяних їй моральних страждань та обґрунтування розміру моральної шкоди, який суд вважає є співмірним із доведеним порушенням відповідача, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що [PERSON] була завдана моральна шкода, яка підлягає до стягнення з відповідача, але в меншому розмірі, ніж нею заявлено, з підстав необґрунтованості такого розміру позивачем. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає, що судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial