Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі - Банк), у якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 22 липня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі начальника філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 920; скасувати заборону відчуження нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про заборону відчуження квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] за реєстровим №7605688; вилучити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №7605765. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що між нею та [PERSON] 15 травня 2008 року було укладено угоду, відповідно до якої вона позичено [PERSON] грошові кошти в розмірі 70.000,00 (сімдесят тисяч) доларів США строком до 15 грудня 2008 року. При цьому, у разі, якщо [PERSON] не поверне кошти, він зобов'язався віддати їй квартиру, для придбання якої їх отримував. Після придбання [PERSON] квартири [ADDRESS], 22 липня 2008 року, між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди про збільшення строку позики до 22 липня 2009 року. Згідно умов даного договору, [PERSON] взяв на себе зобов'язання оформити право власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] у випадку несвоєчасного повернення боргу. На підтвердження своїх зобов'язань, [PERSON] було передано [PERSON] квартиру, ключі від квартири, дозволено фактичне проживання в ній, а також передано оригінал договору купівлі-продажу вказаної квартири від 22 липня 2008 року. Позивачка належним чином виконала свої обов'язки перед [PERSON], передала грошові кошти у розмірі 70.000,00 (сімдесят тисяч) доларів США, однак [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків, не повертає борг та не вчиняє дії, направлені на передання спірної квартири у власність [PERSON]. Тому, позивачка звернулася до Біляївського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення боргу, який був задоволений. На стадії виконання судового рішення про стягнення боргу з [PERSON], останній запропонував укласти мирову угоду, згідно якої [PERSON] отримувала право власності на квартиру [ADDRESS], що була придбана на її кошти, та яку [PERSON] зобов'язався передати [PERSON] у власність, якщо не поверне борг, а вона зобов'язалася більш не вимагати позичені гроші. Мирова угода була затверджена ухвалою Біляївського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2012 року. Тому, [PERSON] вважає, що на законних підставах набула права власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності на дану квартиру [PERSON] зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» про що надало витяг про державну реєстрацію прав від 20 листопада 2011 року №36323532. У подальшому, позивачці стало відомо, що 22 липня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 920, предметом якого є квартира [ADDRESS]. [PERSON] зазначила, що вказаний договір іпотеки порушує її законні права та інтереси, оскільки вона не може реалізувати своє законне право щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. [PERSON] отримав кошти від [PERSON] в борг на придбання квартири [ADDRESS] під зобов'язання передати її у власність позивачки, у разі неповернення боргу, значно раніше, ніж уклав договір іпотеки з ВАТ «Державний ощадний банк України», тобто право на отримання права власності на квартиру у разі не повернення боргу у [PERSON] виникло раніше, тому вона має першочергове право отримати право на зазначену квартири, чим і скористалася. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд задовольнити позов у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача ПАТ ««Державний ощадний банк України» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, недоведеність вимог позивача про виникнення у неї першої права погашення грошових зобов'язань за рахунок квартири [ADDRESS]. Представник Банку зазначив, що ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 04 вересня 2012 року, якою затверджена мирова угода, що укладена 13 серпня 2012 року між [PERSON] і [PERSON], скасована ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2014 року. Тому, представник Банку вважає, що [PERSON] неправомірно користується спірною квартирою. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] оформлено з порушенням законодавства України, оскільки приватним нотаріусом [PERSON] своєчасно були внесені необхідні дані до Державного реєстру іпотек, до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна. В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позов. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення сторін, суд, на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного кодексу України та Законом України «Про іпотеку». По справі встановлені наступні фактичні обставини. 15 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду, відповідно до якої [PERSON] було надано в борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 70.000,00 (сімдесят тисяч) доларів США строком до 15 грудня 2008 року. На підтвердження цих обставин була складена розписка, в якій зазначено, що у разі, якщо [PERSON] не поверне гроші, то він зобов'язався віддати [PERSON] квартиру, для придбання якої брав гроші. 22 липня 2008 року, коли [PERSON] було придбано квартиру, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики під заставу квартири, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 70.000,00 (сімдесят тисяч) доларів США під заставу своєї квартири [ADDRESS]. Зазначеним договором позики під заставу квартири, [PERSON] зобов'язався повернути борг до 22 липня 2009 року, у випадку не повернення грошей у вказаний строк, відповідач зобов'язався переоформити право власності на вищевказану квартиру на [PERSON]. Згідно умов договору позики під заставу квартири від 22 липня 2008 року, [PERSON] передав квартиру і ключі від неї [PERSON], тобто було дозволено фактичне проживання в ній. У пункті 3.1. договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеному 22 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], зазначено, що гроші отримані продавцями від покупця до підписання цього договору. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з метою забезпечення зобов'язань між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду, а саме розписку. Зазначена угода за своєю правовою природою є договором позики. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] з 15 травня 2008 року виникли цивільні права та обов'язки, що врегульовані положеннями глав 47, 48, 71 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, вищенаведеним підтверджується право позивача на звернення до суду з даним позовом. Основною умовою договору позики було те, що у разі неповернення суми позики у встановлений між сторонами термін, [PERSON] взяв на себе обов'язок щодо передання на користь [PERSON] у рахунок погашення виниклої заборгованості квартири [ADDRESS]. [PERSON] виконала свої обов'язки перед [PERSON] за договором позики під заставу квартири, а саме: передала грошові кошти у розмірі 70.000,00 (сімдесят тисяч) доларів США, але [PERSON] ухиляєся від виконання своїх обов'язків, так як не повертає борг та не вчиняє дії, направлені на передання зазначеної вище квартири у власність [PERSON] у рахунок погашення заборгованості, чим порушував її законні права та інтереси. З цих підстав, [PERSON] змушена була звернутися до Біляївського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення боргу. Рішенням Біляївського районного суду м. Одеси від 13 червня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів по договору позики були задоволенні. У мотивувальній частині рішення Біляївського районного суду м. Одеси зазначено: судом встановлено, що 22 липня 2008 року сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 70.000,00 американських доларів під заставу своєї квартири [ADDRESS], та зобов'язався повернути борг на протязі року. У випадку, якщо відповідач не зможе повернути гроші на протязі року, то він зобов'язався переоформити право власності на зазначену квартиру на позивача. По справі у Біляївському районному суді Одеської області [PERSON] надав нотаріально засвідчену заяву про визнання позову. В силу ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільних справах, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Рішення Біляївського районного суду Одеської області набрало чинності, тому є обов'язковим для виконання. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що обов'язковість зобов'язання [PERSON] щодо переоформлення права власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] встановлена судовим рішенням, що набрало чинності. Це рішення до теперішнього часу Банком не оскаржено. На підставі мирової угоду від 13 серпня 2012 року, що була затверджена ухвалою Біляївського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2012 року, [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS], тобто права власності на квартиру зареєстровано за [PERSON], про що КП «ОМБТІ та РОН» надало витяг про державну реєстрацію прав від 20 листопада 2011року №36323532. Як вбачається з матеріалів справи, до теперішнього часу право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не оскаржено, судом або іншим органом не скасовано. Тому, суд приходить до висновку про правомірність набуття [PERSON] права власності на зазначену квартиру. У теперішній час, [PERSON] стало відомо, що після укладення договору позики під заставу квартири з [PERSON], того ж дня, 22 липня 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 920. Предметом цього договору іпотеки є квартира [ADDRESS]. Факт того, що договір позики під застави квартири був укладений раніше, ніж іпотечний договір, [PERSON] не заперечується. Підтвердженням цих обставин є рішення Біляївського районного суду Одеської області, визнання ним позову [PERSON] у Біляївському районному суді Одеської області, відмова [PERSON] надати заперечення на позов [PERSON] в Приморському районному суді м. Одеси, незважаючи на те, що він був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрована заборона відчуження нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] в реєстрі за №921. На підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] до єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна внесено запис про заборону відчуження вказаної квартири, реєстраційний №7605688, а також до Державного реєстру іпотек за № 7605765. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року за клопотанням [PERSON] було витребувано у ПАТ «Державний ощадний банк України» та філії - Одеське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» належним чином завірену копію кредитної справи по договору про іпотечний кредит від 22 липня 2008 року №2399-н; копії документів, на підставі яких був укладений договір іпотеки від 22 липня 2008 року. Як встановлено судом, на підставі вивчених документів, що були надані на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року, що були надані [PERSON], квартира [ADDRESS] у іпотеку по договору іпотеки від 22 липня 2008 року не передавалася. Так, згідно п.1.4. договору про іпотечний кредит від 22 липня 2008 року №2399-н, укладеному між Банком і [PERSON], сторони погоджуються з тим, що зобов'язання Банку надати кредит протягом одного робочого дня в повній сумі виникає з моменту виконання всіх та кожної з наведених нижче умов, а після перераховується ряд умов. На вимогу ухвали суду від 28 липня 2014 року Банк не надав доказів на отримання [PERSON] коштів по договору іпотечного кредиту саме 22 липня 2008 року. Тобто, [PERSON] не міг розрахуватися за придбання спірної квартири коштами, що отримав за кредитним договором. З цих підстав, суд вважає, що [PERSON] сплатив кошти за придбання спірної квартири, що отримав у [PERSON], оскільки іншого відповідачем доведено не було. Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. У п.2.1.1. іпотечного договору від 22 липня 2008 року зазначено, що іпотекодавець гарантує, що прав щодо предмета іпотеки (квартира) у третіх осіб не існує. Як встановлено судовим рішенням Біляївського районного суду Одеської області від, на момент укладення іпотечного договору вже існувало право на цю квартиру у [PERSON]. Тобто, умови іпотечного договору суперечать вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи. Згідно висновку щодо забезпечення по кредиту фізичної особи [PERSON], що був наданий банком, квартира розташована на четвертому поверсі п'ятиповерхового будинку, а у дійсності на шостому поверсі дев'ятиповерхового будинку. У розділу 4 Звіту з оцінки майна від 17 липня 2008 року, квартира знаходиться у стані євроремонту. Але, згідно наданих [PERSON] фотографій, квартира потребує ремонту, ознаки євроремонту відсутні взагалі. У матеріалах кредитної справи, що були надані Банком, знаходяться Акти перевірки заставленого майна. У цих актах не зазначено про невідповідність квартири по іпотечному договору квартирі, що оглядалася, якщо це мало місце. Згідно Звіту про оцінку майна від 17 липня 2008 року, вартість квартири складає 2.433.904,00 грн. Згідно Звіту про оцінку житлової трьохкімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], що був проведений за заявою [PERSON], вартість зазначеної квартири станом на 28 липня 2008 року складає 889.601,00 грн. Перераховане підтверджує доводи [PERSON] про те, що по договору іпотеки оглядалася, оцінювалася, передавалася в іпотеку, якщо це мало місце, зовсім інша квартира, ніж квартира [ADDRESS]. Суд приходить до висновку, що договір іпотеки від 22 липня2008 року укладено з порушеннями вимог діючого законодавства, оскільки зазначена квартира на момент його укладання вже була предметом забезпечення грошового зобов'язання за угодою між [PERSON] та [PERSON] від 22 липня 2008 року, тобто на момент укладання договору іпотеки у [PERSON] вже виникло право вимоги відносно цієї квартири та воно є першочерговим. Підтвердженням цього, крім зазначеного, також є той факт, що [PERSON] було надано [PERSON] оригінал договору купівлі-продажу від 22 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Наслідком припинення іпотеки (визнання договору недійсним) згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є скасування відповідного запису в Державному реєстрі прав. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановленні обставини, які є вичерпними, відповідають дійсності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved