Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа старший державний виконавець Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ [PERSON] в якій просить виключити з акту опису та арешту майна від 05.02.2015 року, складеного старшим державним виконавцем першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ [PERSON] при примусовому виконанні листа № 2-924/11 від 17.09.2014 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси, та звільнити з під арешту квартиру № 32, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 23. Під час розгляду справи позивачем було змінено підставу позову, та остаточно свої позовні вимоги вона мотивувала тим, що 05.02.2015 року старшим державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу було проведено опис та арешт квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. При цьому у неї жодних боргових зобовязань перед [PERSON] немає. Частка майна боржника [PERSON] з спільної сумісної власності в натурі не виділялася. у звязку з чим відсутні будь-які підстави для накладення арешту та включення в акт опису належної їй квартири. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що квартира за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 23, належить особисто [PERSON], та відповідно на неї може бути звернено стягнення в рахунок погашення боргових зобовязань [PERSON] перед [PERSON] в рамках виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2012 р. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомив, відповідно до ст.169 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача [PERSON], повідомленого належним чином, на підставі наявних у ній даних та доказів. Третя особа, старший державний виконавець Першого Приморського ВДВС [PERSON], в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними підставами: Судом встановлено, що 21.10.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради народних депутатів Одеської області, актовий запис за № 600. За час шлюбу подружжям [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], про що 16.06.2004 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради на імя [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на квартиру за вказаною адресою. Право власності [PERSON] у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та РОН» номер запису: 3003 в книзі: 792пр-150. Постановами старшого державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ [PERSON] від 25.09.2014 року відкрито виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих Приморським районним судом м. Одеси 13.06.2012 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 480000,00 грн., процентів за користування грошима у розмірі 54\~199,00 грн., судових витрат у розмірі 1820,00 грн., з яких державне мито у розмірі 1\~700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10154,40 грн. Боржником по вказаному виконавчому провадженні є відповідач [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.06.2015 р. (провадження №22-ц/785/2977/15) за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2012 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики (боргової розписки) недійсним, встановлено, що [PERSON] при укладенні договору позики у формі письмової розписки з [PERSON] не містить умов укладення вказаного договору в інтересах сімї. Позивач жодних боргових зобовязань перед [PERSON] не має. В рамках вказаного виконавчого провадження, 05.02.2015 старшим державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ [PERSON] був складений акт опису й арешту майна від 05.02.2015 року, згідно з яким було описано та накладено арешт на квартиру № 32, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, буд. 23. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.02.2015 р. (провадження №22-ц/785/2225/15) за позовом [PERSON] до [PERSON], ВАТ «Одеький домобудівний комбінат», Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору недійсним, визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності, встановлено, що вказана квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до абзацу 2 п. 5 Постанови Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, звернення стягнення на частку в спільній сумісній власності за зобов'язаннями одного з подружжя допускається у випадку відсутності у боржника особистого майна. При цьому порядок звернення стягнення на частку в спільному майні визначається ст.ст. 371, 366 ЦК України. Відповідно до ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Відповідно до ст. 371 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що у спільні сумісній власності, у разі недостатності у нього майна, на яке може бути звернуте стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на нього. Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до п.5.1.4. Інструкції про проведення виконавчих дій, затверджену Наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999 року стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, потрібних для виконання за виконавчими документами, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. Якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, то стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Судом встановлено, що ані [PERSON] з позовом, ані державний виконавець з поданням про виділення в натурі з спільної сумісної власності подружжя частки майна [PERSON] не зверталися. Частка майна [PERSON] з спільної сумісної власності в натурі не виділялася. Таким чином, накладення арешту на об'єкт права спільної сумісної власності подружжя в цілому, без попереднього визначення частки боржника та виділення її в натурі, є незаконним та неправомірним, оскільки суперечить нормам закону та порушує права іншого співвласника щодо володіння, користування та розпорядження майном, як об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод»від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. За таких обставин, суд вважає, що вказаний арешт перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати свої права щодо користування та розпорядження своїм майном, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved