Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], який продовжує навчання, у розмірі 1944,00 грн. щомісяця, починаючи з дня звернення з позовом до суду та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення 23 річного віку; стягнення додаткових витрат на утримання сина в розмірі 38700,00 грн. та аліментів за останні три роки в сумі 24100,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] є батьком їх спільного сина [PERSON], [INFO]. Після припинення шлюбних відносин, сторони більше 10 років проживають окремо, син [PERSON] постійно проживає з матірю. На даний час повнолітній [PERSON] навчається у Харківському національному університеті внутрішніх справ, вартість навчання у якому за 2 роки 10 місяців складає 38700,00 грн. Позивачем проведено оплату за рік навчання в розмірі 13100,00 грн. У звязку із навчанням, їхній син не має ніякого джерела доходів, знаходиться на утриманні матері, відповідач жодної матеріальної допомоги не надає. Крім того, вважає, що оскільки відповідач завжди ухиляється від надання матеріальної допомоги, її неодноразові прохання про надання матеріальної допомоги є безрезультатними, тому відповідач повинен сплатити аліменти на утримання сина за минулий час, які зобовязався сплачувати, але оплату не проводив. Представником відповідача адвокатом [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечував, вказавши, що після розірвання відносин між сторонами відповідач надавав матеріальну допомогу, але ніяких розписок з позивача не брав, це підтверджується тим, що позивач не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів. Також зазначав, що відповідач з 2003 року перебував у шлюбі з [PERSON], в якому у них народилась донька [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу він мешкає разом з [PERSON] та двома неповнолітніми дітьми. Крім того, на утриманні відповідача перебуває його матір [PERSON], яка є пенсіонеркою, тому за таких умов відповідач позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу своєму сину, який досяг повноліття та продовжує навчання. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, пояснивши суду, що син на даний час навчається вищому учбовому закладі, нею здійснено оплату за навчання по контракту, син фактично знаходиться на її утриманні та потребує матеріальної допомоги. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та додав, що позивач бажає покласти всі затрати по навчанню сина на [PERSON], а в нього немає можливості надавати повнолітньому сину матеріальну допомогу. Вислухавши сторони, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіривши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Батьками [PERSON] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ВЛ № 469497 від 05.01.2017 року (а.с. 5). На даний час [PERSON] є студентом 2 курсу денної форми навчання Харківського національного університету внутрішніх справ, в якому навчається за контрактом, вартість навчальної послуги за 2 роки 10 місяців становить 38 700,00 грн., на підтвердження чого надана копія контракту від 10.08.2017р. (а.с. 7). Згідно довідки виданої Харківським національним університетом внутрішніх справ № 4/7580 від 03.07.2018р., вбачається, що за навчання [PERSON] проведена оплата за навчання в період з 01.09.2017 по 12.06.2018 в сумі 13100,00 грн. (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України визначено: якщо повнолітні донька чи син продовжують навчання і у звязку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Враховуючи ті обставини, що [PERSON] досяг 18 років, на даний час є студентом денної форми навчання, а тому не має змоги працювати, перебуває на утриманні своєї матері, а відповідач знаходиться у працездатному віці, однак доказів щодо працевлаштування не надав, оскільки надана копія трудової книжки, згідно якої він звільнився з останнього міста роботи у липні 2017 року, відомостей про перебування на обліку у центрі зайнятості не надав, у відзиві вказує, що проживає з колишньою дружиною та двома неповнолітніми дітьми, яка знаходяться на його утриманні, хоча зареєстрований за місцем мешкання матері, однак доказів щодо сплати аліментів на утримання дітей не надано. Тому суд робить висновок, що [PERSON] на даний час не працює, однак має дохід, оскільки вказує на те, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей та матір пенсійного віку, тобто надає їм допомогу, а тому має змогу утримувати свого повнолітнього сина до закінчення ним навчання, оскільки той потребує матеріальної допомоги. Крім того, навчальний заклад, де навчається син відповідача, знаходиться в іншому населеному пункті - м. Харкові, що потребує додаткових коштів на оплату за проїзд у громадському транспорті та на харчування під час занять. Також необхідні кошти на купівлю підручників та іншого навчального приладдя, купівлю одягу, харчування вдома та оплату комунальних послуг. Таким чином, судом встановлено, що відповідач має можливість утримувати матеріально свого повнолітнього сина, що продовжує навчання і потребує матеріальної підтримки, відповідно до конституційного принципу верховенства права, з урахуванням потреб дитини та можливостей матері, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти до закінчення сином навчання або досягнення ним 23 років. За таких обставин, враховуючи матеріальний стан відповідача, з нього належить стягнути на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1944,00 грн., починаючи з 03.08.2018 року і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років, тобто у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, виходячи з принципу рівності участі батьків у вихованні та утриманні дітей, оскільки прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Разом з тим, суд при визначенні розміру аліментів прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пункт 18 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006р.\~№ 3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Аналіз положень ст.\~185\~СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Позивач просить зобовязати відповідача сплачувати додаткові витрати, повязані з навчанням їхнього сина [PERSON] в Харківському національному університеті внутрішніх справ, вартість якого за 2 роки 10 місяців становить 38 700,00 грн. На даний час позивачкою сплачено 13100,00 грн., у звязку з чим позивачка просить суд стягнути з відповідача зазначену суму у розмірі 38 700,00 грн. Проаналізувавши зібрані і досліджені докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості, враховуючи, що у відповідача на утриманні перебувають малолітня донька та мати пенсіонерка,

Outcome: partial