Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Старокозацької сільської ради та просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON], померлого 17 січня 2004 року, право на постійне користування земельною ділянкою площею 6,20 га, що розташована на території Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства та належало [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №019914. При цьому, заявлену вимогу [PERSON] обґрунтовує тим, що вона є спадкоємицею першої черги чоловіка [PERSON], померлого 17.01.2004 року. За життя її чоловікові належало право на постійне користування земельною ділянкою площею 6,20 га, що розташована на території Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства. На час відкриття спадщини [PERSON] проживала разом із спадкодавцем та була зареєстрована за адресою його місця проживання, а отже у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона є такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка. Однак, вона не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у звязку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на право постійного користування земельною ділянкою. [PERSON] у судове засідання не зявилась, її представник - [PERSON], надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. Від Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району до суду надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутністю представника сільської ради, заперечення щодо позову відсутні. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги сторін. Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2004 року помер чоловік позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 373677 видане 30.01.2004 року виконкомом Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району, актовий запис про смерть № 07. За життя померлий Заповіт не складав. З наданої суду копії свідоцтва про укладення шлюбу від 14.07.1973 року серії І-ЛЮ № 274903, актовий запис № 22 вбачається, що позивачка є дружиною померлого [PERSON] Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На запит суду Білгород-Дністровська районна державна нотаріальна контора надала належним чином завірену копію спадкової справи (№ 1140/2004) [PERSON], померлого 17.01.2004 року. З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається наступне. 05 травня 2003 року померлий склав Заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1325, згідно з яким все належне йому на день смерті майно заповів позивачці. На момент відкриття спадщини вказаний Заповіт був чинним та на сьогоднішній день він ніким не оскаржений. 12.07.2004 року до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори надійшла заява позивачки (реєстровий № 2646, засвідчена державним нотаріусом [PERSON]П.) про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті її чоловіка. Інших заяв про прийняття спадщини померлого до нотаріальної контори не надходило. У вказаній заяві позивачка зазначила майно, яке входить до спадкової маси [PERSON], зокрема: житловий будинок, земельна ділянка площею 3,8 га, автомобіль, причіп та трактор. Впродовж 2006 -2007 року позивачка отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все вищезазначене майно. Проте, на той час позивачка не могла успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, площею 6,20 га, що розташована на території Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яке також належало померлому на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД №019914 та входить до його спадкової маси, оскільки в неї відсутній оригінал вказаного Державного акту. Саме тому, звернувшись повторно до районного державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, позивачці, Постановою від 03.03.2017 року, було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» № 7\~за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23, 24), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 р. № 449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. У звязку з цим право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного добровільного переоформлення позивачем. Такого висновку дійшов Верховний Суд України в своїй постанові від 26 вересня 2011 р. у справі № 6-14цс11, з позицією якого повністю погоджується і суд. Згідно ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270 ЦК України строк. Таким чином, враховуючи, що позивачка проживала разом з спадкодавцем на момент відкриття спадщини та після його смерті у встановлений термін звернулась до державного нотаріусу з заявою про прийняття спадщини, то вона вважається такою, що прийняла спадщину та є спадкоємцем за заповітом, а не за законом. До того ж, інших спадкоємців, які б здійснили дії, що свідчать про прийняття спадщини після смерті [PERSON] або мають право на обовязкову частку у спадщині немає. Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Беручи до уваги вищевикладені обставини справи, аналізуючи всі представлені суду докази, встановивши характер правовідносин сторін та правовий стан спірного майна, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та тим самим захистити її спадкові права на отримання постійного права на користування земельною ділянкою, що належало її чоловікові.

Outcome: approved