Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання на території України з 1949 року по теперішній час, в тому числі і станом на 1991 рік (а.с.2-4), яку в подальшому уточнила в прохальній частині (а.с.26). В обґрунтування заяви зазначає, що вона народилася 10.03.1948 року в м. Караганда Казахської Радянської Соціалістичної Республіки. Згодом, її батьки разом з нею переїхали проживати до [INFO] (у 1954 року Ізмаїльська області була приєднана до Одеської області). 17.06.1970 року вона вийшла заміж та змінила дошлюбне прізвище з «Арнаут» на «Кузнєцовська», після чого разом з чоловіком переїхали до с. Вишняки Арцизького району Одеської області, де проживали до 1977 року. У 1977 році вони переїхали до с. Вознесенське Арцизького району Одеської області, а у лютому 1982 року повернулися до с. Владичень, Болградського району, Одеської області, де заявниця працювала в колгоспі «Прогрес» з 09.10.1982 року по 31.08.1994 року, що підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника. З того часу вона постійно проживала в [INFO], тільки в жовтні 2017 року переїхала до своєї доньки [PERSON] в м. Болград, щоб жити з нею разом. В результаті пожежі було втрачено її паспорт громадянина СРСР серії ХІІІ-ЕМ № 602132 від 23.07.1965 року, свідоцтво про народження та усі інші документи необхідні для встановлення особи. З території України вона, заявниця з 1949 року ніколи не виїжджала. Встановлення факту проживання на території України їй необхідно для отримання паспорту громадянина України. Заявниця підтримала доводи викладені в заяві, просила задовольнити та надала пояснення з підстав зазначених в заяві. Крім того, уточнила, що встановити факт її проживання на території України необхідно з 1949 року по цей час, зокрема на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року, тобто факт фактичного отримання нею громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України». Представники Болградського РВ ГУДМС України в Одеській області заяву підтримав, заперечень щодо задоволення заяви не висказав. Пояснив, що дійсно по адресно-довідковій картотеці Болградського РС ГУДМС України в Одеській області заявниця зареєстрованою не значиться, а для отримання громадянства України та паспорту громадянина України, має бути встановленим юридичний факт проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року. При наявності достатніх доказів, що підтверджують факт проживання заявниці на території України в 1991 році, заява може бути задоволеною. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, пояснення сторін по справі, покази свідків, суд прийшов до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню за таких підстав. При вирішенні даної справи про встановлення факту, що має юридичне значення, постійного або безперервного проживання на території України суд керується Законом від 18 січня 2001 р. N 2235-III «Про громадянство України» та Указом Президента України від 27 березня 2001 р. N 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Статтею 4 Конституції України передбачено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до пункту 26 статті 106 Основного Закону Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні. Закон України «Про громадянство» з наступними змінами, відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Згідно статті цього ж Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України. Умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України; 2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов'язання припинити іноземне громадянство (для іноземців). 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років. Стаття 1 цього Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»: - безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; - проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 р. відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачене. Судом встановлено, що [PERSON], народилася 10 березня 1948 року в м. Караганда Казахської Радянської Соціалістичної Республіки, що підтверджується довідкою про її народження № 2614, виданою 25.08.2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану апарату акима Октябрьського району м. Караганди на підставі запису акта № 241 «В» від 10.06.1954 року (а.с.7). У 1949 році заявниця разом зі своїми батьками, [PERSON] і [PERSON], переїхали на постійне місце проживання на територію України в с. Владичень, Болградського району, Одеської області, де проживала до 1970 року. 23.07.1965 року вона отримала свій перший паспорт серії ХІІІ-ЕМ № 602132, виданий Болградським РОМ, що підтверджується копією актового запису про укладення шлюбу № 9 від 17.06.1970 року, з якої вбачається, що особу дружини було посвідчено на підставі вищезазначеного паспорту зразка колишнього СРСР (а.с.22). 17 червня 1970 року заявниця вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 164404, актовий запис № 9 (а.с.10) та копією актового запису, наданого Болградським РВ ДРАЦС Головного ТУЮ в Одеській області (а.с.22). Після реєстрації шлюбу заявниця з чоловіком переїхали до с. Вишняки Арцизького району Одеської області, де проживали до 1977 року, а потім переїхали до с. Вознесенське Арцизького району Одеської області. Це підтверджується довідкою (а.с.14), яка була надана на запит голови Болградської райдержадміністрації Вознесенською Першою сільською радою Арцизького району Одеської області за № 02-10/208 від 19.09.2017 року, з якої вбачається, що згідно по господарської книги № 2 (1971-1973 роки), особового рахунку № 158 гр. [PERSON] дійсно проживала разом із чоловіком [PERSON] за адресою: село Вишняки та працювала на посаді зав.столової та згідно книги та згідно книги № (1980-1982 року), особового рахунку № 444 проживала в селі Вознесенка Перша з чоловіком і донькою (а.с.15). Згідно свідоцтва про народження дитини [PERSON], [INFO], заявниця є матірю, свідоцтво про народження серії ІІ-ЖД № 455451 видане 15.08.1979 року Вознесенською сільською радою Арцизського району Одеської області (а.с.31). У лютому 1982 року заявниця з сімєю повернулися до с. Владичень Болградського району, що підтверджується довідкою, наданою Владиченською сільською радою № 585 від 19.09.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON], 10.03.1948 року, дійсно проживає на території с. Владичень, по вул. Горького, № 31 з лютого 1982 року по теперішній час (а.с.8). У с. Владичень вона працювала в колгоспі «Прогрес», нині СВК «Владичень» з 16 лютого 1982 року по 31 серпня 1994 року, що підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника (а.с.11-12) та довідкою № 26, наданою СВК «Владичень» від 09.02.2016 року (а.с.13). У результаті пожежі заявницею було втрачено її паспорт громадянина СРСР серії ХІІІ-ЕМ № 602132 від 23.07.1965 року, свідоцтво про народження та усі інші документи необхідні для встановлення особи, що було підтверджено пояснення самої заявниці. У жовтні 2017 року вона переїхала до своєї доньки [PERSON], за адресою: [ADDRESS], яка здійснює за нею догляд, що вбачається з довідки виданої правлінням ОСМД «Північна 34» від 24.10.2017 року (а.с.9). З метою встановлення особи заявниці, були проведені розпізнавальні заходи з встановлення її особи, про що було складено відповідний протокол, затверджений начальником Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області (а.с.5). З довідки Болградського РВ ГУДМС України в Одеській області № 2769 від 13.10.2017 року вбачається, що гр. [PERSON], [INFO], уродженка м. Караганда Республіки Казахстан, проживаюча за адресою: [INFO], справді зверталася до Болградського РВ ГУДМС із заявою щодо видачі паспорту громадянина України. Проведеною перевіркою встановлено особу заявниці, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с.6). В судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON], [INFO] (а.с.29-32), пояснив суду, що вона є рідною донькою заявниці. ЇЇ мати, від народження та по теперішній час проживала на території України. В 70-х роках сталася пожежа в їх будинку, після чого були втрачені усі документи. Однак все своє життя мати проживала в Одеській області, де мала родину, сімю, де вона працювала в колгоспі, де саме і вона, свідок народилася. Після смерті батька в 2015 році, вона стала опікуватися матірю, та враховуючи, що мати будучи пенсіонеркою не отримує пенсії, так як не має жодних документів, вона почала допомагати матері відновити їх. Однак, складнощі викликав той факт, що мати народилася в Казахстані, та проблематично було витребувати документи про народження. Свідок [PERSON], [INFO] (а.с.33-34) суду з достовірністю повідомила, що заявницю [PERSON] знає, вона є її двоюрідною сестрою. Підтверджує, що заявниця все своє життя проживала в Одеській області, більшу частину в с.Владичень, де працювала в колгоспі «Прогрес» дояркою, в тому числі і станом на 1991 рік. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки добре \~знають заявницю. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.95 N 5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги заявниці [PERSON] про встановлення факту проживання нею на території України, станом на 1991 рік є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково. Дослідженими в судовому засіданні доказами, підтверджується факт безперервного проживання заявниці на території України з 70-х років по теперішній час. На підставі ст. 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року,

Outcome: partial