Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Вінницької міської ради про визнання за позивачем права власності, в порядку набувальної давності, на 1/3 частку квартири за [ADDRESS] яка належить померлій [INFO] р. [PERSON]. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проживає в квартирі за [ADDRESS] та є власником 1/3 частки даної квартири. В даній квартирі позивач проживала зі своєї матір'ю, [PERSON] та своєю тіткою, [PERSON], (рідною сестрою батька позивача [PERSON]). Квартира належала їм на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному. [INFO] померла тітка позивача - [PERSON] у віці 93 років, а [INFO] померла мати позивача - [PERSON] у віці 86 років. З тих пір позивач залишилась проживати в даній квартирі одна. 02.11.2015 р. позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS], та в сукупності стала власником 2/3 частин цієї квартири (1/3 власна + 1/3 успадкована після смерті матері). Проте, власником 1/3 частини вказаної квартири, яка належала тітці позивача [PERSON], позивач не являється, оскільки за Цивільним кодексом в редакції 1963 року племінники не мали права спадкування після смерті своїх тіток та дядьків. Як зазначає позивач, за весь цей час проживання у квартирі вона неодноразово робила ремонт в даній квартирі, утримувала її в належному стані, сплачувала відповідні комунальні послуги, а відтак заволоділа частиною квартири добросовісно, так як є єдиною спадкоємицею за законом після смерті своєї матері, а у померлої, [PERSON], родичів крім позивача взагалі не було. Позивач вважає, що володіє 1/3 частини квартири відкрито, безперервно понад 20 років, а тому з посиланням на положення ст.ст. 16, 344, 396 ЦК України звернулася до суду з даним позовом. В ході розгляду справи, за клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 05.05.2016р. замінено неналежного відповідача у справі - Вінницьку міську раду, на належного - Вінницьку об'єднану державну податкову інспекцію ГУ ДФС у Вінницькій області. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що заперечує щодо того щоб Вінницька ОДПІ була відповідачем у даній справі, оскільки Вінницька ОДПІ не уповноважена вчиняти дії щодо вказаного майна. Разом з тим, за наслідками розгляду справи, у судових дебатах, представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів 29.03.1999р. згідно рішення від 29.03.1993р. №183, зареєстрованого Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 19.05.1993р. в реєстрову книгу №115 за реєстровим №629/2905, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира за [ADDRESS] по 1/3 кожній зі співвласників (а.с. 4). З відмітки у паспорті позивача вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 17 квітня 1979 року та як встановлено в судовому засіданні проживає за вказаною адресою понад 20 років (а.с. 5 - на звороті). Як зазначає позивач в позовній заяві, в даній квартирі позивач проживала зі своєї матір'ю, [PERSON] та своєю тіткою, [PERSON], (рідною сестрою батька позивача [PERSON]). [INFO] року [PERSON], тітка позивача, померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, серія [NUMBER] виданим Вінницьким міським відділом РАГС 30.10.1995р., актовий запис №284 (а.с. 8) З довідки №3316 від 16.09.2015р., виданої МКП «ЖЕК» №7, вбачається, що [PERSON], [INFO] померла [INFO] року, на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 1989 року (а.с. 6). [INFO] року померла мати позивача, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть, серія [NUMBER] виданим відділом РАГС Вінницької міської ради Вінницької області [INFO], актовий запис №3021. (а.с. 9) З довідки №3317 від 16.09.2015р., виданої МКП «ЖЕК» №7, вбачається, що [PERSON], [INFO] померла [INFO] року, на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Отже, після смерті тітки та матері, позивач залишилася проживати у квартирі за [ADDRESS] одна. Відповідно до свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.11.2015р. за реєстровим №3605, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., позивач після смерті своєї матері [PERSON] успадкувала 1/3 (одну третю) частку квартири [ADDRESS] (а.с. 10). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником 2/3 часток квартири [ADDRESS], 1/3 з яких - згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів 29.03.1999р., та 1/3 - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.11.2015р. При цьому, на 1/3 часки квартири, яка належала померлій тітці позивача - [PERSON], позивач просить визнати право власності в порядку набувальної давності. Визначаючись щодо правомірності позовних вимог суд виходить з того, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] року, тобто у період дії положень Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої цього Кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Пленум Верховного суду України у пункті 1 постанови від 30.05.2008 N7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив судам, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] і строк на її прийняття закінчився до 01.01.2004р., правовідносини які мають місце в даній цивільній справі, регулюються відповідними нормами ЦК УРСР 1963 року: розділом VІІ «Спадкове право», зокрема, щодо підстав спадкоємства, часу відкриття спадщини, прийняття спадщини, тощо. В судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається, що спадкова справа на майно [PERSON] не відкривалася (а.с. 47, 48, 53,54). Відповідно до положень статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Чинним на той момент цивільним кодексом було передбачено дві черги спадкоємців. Так, статтею 529 ЦК УРСР було передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. В той же час, згідно з положеннями статті 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Таким чином, в період дії ЦК УРСР, племінники померлого не відносилися до числа спадкоємців за законом, а відтак у позивача були відсутні правові підстави для спадкування частини квартири після смерті її тітки. При цьому, інших спадкоємців у померлої [PERSON] не було. Частиною 3 статті 524 та статтею 555 ЦК УРСР було передбачено, що якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Отже, враховуючи те, що законний власник оспорюваної частини квартири померла [INFO] року, спадщину після не ніхто не прийняв у зв'язку з відсутністю спадкоємців за законом, а заповіту вона не залишила, спадкове майно, зокрема, оспорювана частина квартири, повинно перейти у власність держави. Згідно з пунктом 12 частини 1 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», чинним на момент відкриття спадщини та підпунктом 19.1.23 пункту 19.1. статті 19-1 Податкового кодексу України, чинного на даний час, до функцій держаних податкових інспекцій входило та входить проведення роботи, пов'язаної з виявленням, обліком, оцінкою та реалізацією у встановленому законом порядку безхазяйного майна та майна, що перейшло до держави за правом спадкування. Таким чином, посилання представника Вінницької ОДПІ щодо неналежного відповідача у даній справі не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наведеними вище нормами законодавства. В той же час, ЦК УРСР, чинний на час відкриття спадщини, не передбачав необхідності вчинення дій спрямованих на прийняття спадщини, в разі якщо спадщина переходить до держави, а відтак якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави автоматично. Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив судам, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. З урахуванням вищевикладеного слідує висновок, що оскільки померла [PERSON] заповіту не залишила, а спадкоємців за законом не мала, її майно, в тому числі 1/3 частка квартири [ADDRESS] автоматично перейшла до держави. При цьому, з урахуванням положень ЦК УРСР чинного на момент відкриття спадщини та ЦК України, чинного на даний час, спадкоємці, в тому числі і держава, не обмежені будь-яким строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Що стосується набувальної давності, то за змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01 січня 2001 року. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. З огляду на вищевикладене слідує висновок про те, що володіння позивача часткою квартири, що належала померлій її тітці, не може вважатися добросовісним, оскільки на момент заволодіння майном померлої позивач знала або ж повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена у пункті 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року. Однак, оскільки в судовому засіданні встановлено, що 1/3 частка квартири [ADDRESS] автоматично перейшла до держави, правові підстави для застосування статті 344 ЦК України, щодо набувальної давності, відсутні. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed