Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», звідки її було звільнено за згодою сторін. При звільненні їй було нараховане але не виплачено заробітну плату, а тому вона просить стягнути на свою користь з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника та визнав позов. Вислухавши вступне слово позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. З копії трудової книжки позивача вбачається, що з 05.06.2006 року по 03.05.2017 року вона працювала на різних посадах в ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс»; наказом від 03.05.2017 року № 61/1-к позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с. 5). Згідно із структурою заборгованості ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», станом на листопад 2018 року заборгованість за товариством перед позивачем по заробітній платі становить 94 825 гривень 16 копійок (а.с. 9). Відповідно до довідки про доходи ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» від 08.07.2019 року, розмір середньоденної заробітної плати позивача перед датою звільнення складає 681 гривня 81 копійка (а.с. 6). Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, наданий позивачем, судом перевірено; суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 402 949 гривень 71 копійка позивачем вирахувано вірно, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із положеннями ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; cама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (пункт 20 постанови). Враховуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що трудові права позивача щодо отримання ним заробітної плати порушено відповідачем, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає стягненню у розмірі в межах заявлених позивачем вимог. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно із вимогами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved