Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 26 липня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 03 жовтня 2018 року був розірваний на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею та знаходиться на її утриманні. В жовтні 2019 року вона разом з дітьми планує відпочити в Єгипті, але відповідач згоди на виїзд дітей не надає. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Єгипту на період з 14.10.2019 року по 27.10.2019 року її неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в її супроводі, без згоди та супроводу батька [PERSON] . Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Казанківської селищної ради Миколаївської області. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Третя особа орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Казанківської селищної ради Миколаївської області явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] ,[INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 26 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2018 року було розірвано (а.с.11-12). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження (копії) серії [NUMBER] від 17.02.2004 року(а.с.9), та сина [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження (копії) серії [NUMBER] від 08.12.2009 року(а.с.10). Після розірвання шлюбу неповнолітні діти проживають разом з матір`ю, що підтверджується довідкою виданою виконкомом Казанківської селищної ради Миколаївської області від 04.06.2019 року за №1875/03-15/01 (а.с.13). Згідно висновку опікунської ради при виконавчому комітеті Казанківської селищної ради Миколаївської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Казанківської селищної ради Миколаївської області від 25.07.2019 року №101, орган опіки та піклування вважає доцільним надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Єгипту на період з 14.10.2019 року по 27.10.2019 року неповнолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без згодита супроводу батька - [PERSON] , [INFO] (а.с.39-40). Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В силу приписів ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципами п.п.2, 4 Декларації про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації об`єднаних націй 20.11.1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним до пологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно п.1 ст.18, п.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, зі змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, зі змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження конкретної адреси місця перебування дітей за межами України в країні Єгипет не надано. Крім того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження повернення дітей на територію України саме до 27.10.2019 року, про що може свідчити наприклад авіаквитки. Слід зазначити, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дітей, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дітей за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дітей та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, належить віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed