Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особи без самостійних вимог: Великоком»ятська сільська рада Виноградівського району про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка [PERSON], є власником житлового будинку, який розташований в мешканка [ADDRESS], що стверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 25.08.2015 року. У вказаному житловому будинку прописані відповідачі-[PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], хоча фактично, з дня своєї прописки та по даний час в зазначеному будинку не проживали та не проживають та проживають у своєму власному житловому будинку, який розташований в [ADDRESS]. Позивачка зверталася до відповідачів з проханням, щоб вони добровільно виписалися з належного позивачці житлового будинку, оскільки останнє відоме позивачці місце проживання відповідачів - це за адресою [ADDRESS]. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають у позивачки [PERSON] проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за ними, чим об'єктивно порушуються права позивачки, тому позивачка змушена звернутися за захистом до суду. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явилася, однак її представник [PERSON]., подав до суду письмову заяву про розгляд спраи за їх відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання повідомлялися судом належним чином- судовою повісткою, заяв та клопотань про причини своєї неявки або про перенесення слухання справи суду не надали, а відтак суд вважає за можливе справу розглянути у їх відсутності в порядку ст.ст.224-226 ЦПК України з винесенням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON], є власником житлового будинку, який розташований в мешканка [ADDRESS], що стверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 25.08.2015 року. У вказаному житловому будинку прописані відповідачі-[PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], хоча фактично, з дня своєї прописки та по даний час в зазначеному будинку не проживали та не проживають та проживають у своєму власному житловому будинку, який розташований в [ADDRESS]. Позивачка зверталася до відповідачів з проханням, щоб вони добровільно виписалися з належного позивачці житлового будинку, оскільки останнє відоме позивачці місце проживання відповідачів - це за адресою [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою),свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). В свою чергу відповідач, який не проживає за адресою [ADDRESS], втратив право на користування житловим будинком, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають у позивачки [PERSON] проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за ними, чим об'єктивно порушуються права позивачки, тому позивачка змушена звернутися за захистом до суду. Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Підсумовуючи вищевикладене, можна чітко зробити висновок про те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у відповідності до чинного законодавства, повністю втратили право на користування належним позивачці [PERSON] житловим будинком, але в зв'язку з тим, що вони не бажають знятись з реєстрації в добровільному порядку, позивачка змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved