Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визначення часток у ньому, мотивуючи тим, що 17 грудня 1997 року вони із відповідачем зареєстрували шлюб, актовий запис №119. Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 04.01.2016 року їх шлюб було розірвано. За час спільного з відповідачем проживання в зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано та за взаємною згодою, відповідачем на своє ім'я зареєстровано квартиру [INFO] (колишня вул. Леніна), 50 в м. Лубни Полтавської області. Відповідач фактично вигнав її із даної квартири, хоча вона залишилася там зареєстрованою. Оскільки ніяких домовленостей між нею та відповідачем про інші варіанти розподілу спільного майна подружжя не має, вважала, що кожному із подружжя належить право власності на ? частину вищезазначеного спірного майна. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохала суд : визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном її та [PERSON] та визнати за кожним із них право власності на ? частину даного майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та прохали його задовольнити, обгрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову, пояснила, що спірне майно дійсно було придбане під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 17.12.1997 р. зареєстровали шлюб. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Так, під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя, ними було придбано квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі продажу від 19.09.2007 року, яку зареєстровано за [PERSON] Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, враховуючи, що спірне майно було придбане під час шлюбу, хоча і оформлено на одного із подружжя, суд вважає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном позивача та відповідача та кожен із них має право власності на ? частину даного майна.

Outcome: approved