Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16.02.2010 року між нею [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадського стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 73. За час шлюбу відповідачем за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2013 р. було придбано: -земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:02:040:0181), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Ленінградська, земельна ділянка 65-Б, вартістю 16 890 грн.; -земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:02:040:0011), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Ленінградська, земельна ділянка 65, вартістю 8 529 грн. Договір купівлі-продажу зазначених земельних ділянок було оформлено на відповідача. Згідно ст. 60. Сімейного кодексу України (далі по тесту - «СК України) майно, набуте лздружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Просить суд поділити між [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстрована за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ, вул. Коробова, б. 2, кв. 131) та [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстрований за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ пр. Миру, б. 2, кв. 82) майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та складається з: -земельної ділянки (кадастровий номер 1221411000:02:040:0181), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, зул. Ленінградська, земельна ділянка 65-Б; -земельної ділянки (кадастровий номер 1221411000:02:040:0011), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Ленінградська, земельна ділянка 65. Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстрована за адресою: -9000, м. Дніпропетровськ, вул. Коробова, б. 2, кв. 131) у порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на земельну ділянку площею 0.0300 га, кадастровий номер 221411000:02:040:0181, розташовану за адресою: вулиця Ленінградська, 65-Б, м. Підгороднє, Дніпропетровський район Дніпропетровської області цільове призначення якої - для будівництва з обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER], зареєстрований за адресою: 49000, м. Дніпропетровськ пр. Миру, б. 2, кв. 82) у порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на земельну ділянку площею 0.0303 га, кадастровий номер 122411000:02:040:0011, розташовану за адресою: вулиця Ленінградська, 65, м. Підгороднє, Дніпровський район Дніпропетровської області цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства. В судовому засіданні позивач представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити у повному обсязі, додала, що у позивача є дитина тому, вважає, що вона має право на більшу частку спільного майна. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Крім того, зазначила, що позивач в своїх позовних вимогах просить визнати право власності за відповідачем, хоча відповідач не звертався до суду з даними вимогами, та наголосила, що предметом поділу спірного майна є земельні ділянки, тому рішення по справі ніяким чином не може вплинути на права їхньої дитини. Суд, заслухавши позицію учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, у судовому засіданні встановлено, що 16.02.2010 року зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON], актовий запис №73 від 16.02.2010 року. (а.с.8). За час шлюбу ними набуто майно. На підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 22.05.2013 р. було придбано: земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:02:040:0181), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Ленінградська, земельна ділянка 65-Б площею 0,0300 га; земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:02:040:0011), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгороднє, вул. Ленінградська, земельна ділянка 65, площею 0,0303 га. Покупцем зазначено [PERSON]. Сторонами в судовому засіданні не оспорено той факт, що земельні ділянки було придбано під час шлюбу. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно. Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями\~ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень\~ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується\~ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно дост. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або рішенням суду. Відповідно до п. 23\~Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК\~ч. 3\~ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно дост. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідност. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як розяснив Верховний Суд України в постанові Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України, щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо неподільна річ (наприклад житловий будинок) не може бути реально поділений між подружжям, що як правило, встановлюється на підставі висновку відповідної судової експертизи, а інший з подружжя не згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію та відповідно попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, то суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, оскільки сторонами в судовому засіданні не було заперечено, що земельні ділянки, є їх спільною сумісною власністю, а клопотань з приводу призначення судової експертизи для визначення варіантів розподілу в натурі даного нерухомого майна не надходило, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з рівності часток у майні подружжя та відмову в задоволенні позову в частині запропонованого позивачем поділу земельних ділянок, а саме позивачу земельну ділянку під №65Б, а відповідачу земельну ділянку під №65. Суд вважає, що задоволення позову в цій частині не забезпечить справедливу рівновагу між інтересами сторін, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, власників майна. А також з наданих суду доказів суд не може встановити чи є вказані земельні ділянки подільними для реального поділу майна. Крім того, суд вважає, що спірні земельні ділянки є нерівноцінні по вартості, що вказує і сам позивач, а також на одній із земельних ділянок побудовано житловий будинок, що також не заперечувалося сторонами, тому суд визнає за позивачем право власності на ? частку кожної земельної ділянки, без їх реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності подружжя. Позовні вимоги, що стосуються визнання права власності за відповідачем не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем дані вимоги не заявлялися, а у позивача відсутнє процесуальне право заявляти позовні вимоги від імені відповідача. Крім того, при зверненні до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. та 551,20 грн. У зв'язку з частковим задоволенням позову, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial