Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності дружини на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі, а саме позивач просила визнати за нею право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з 27 жовтня 1995 року сторони перебували у шлюбі. 03 березня 2011 року зазначений шлюб був розірваний, але 18 квітня 1996 року, тобто під час перебування у шлюбі, сторонами, за кошти позивача, була придбана квартира [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу, відповідач виїхав з квартири, у якій залишились проживати позивач з донькою - [PERSON] . На прохання позивачки щодо добровільного поділу спільного майна, відповідач прямо не відмовляється, навіть отримав в Київському міському бюро технічної інвентаризації інформаційну довідку та провів незалежну оцінку квартири, але постійно ухиляється від проведення процедури поділу спільного майна у позасудовий спосіб. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17.02.2021. 06 січня 2021 року (до відкриття провадження у справі та до надіслання судом копії позовної заяви) до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову. У судовому засіданні 17.02.2021 відповідач підтримав свою позовну заяву про визнання позову. Судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 10.03.2021. 05.03.2021 до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову, а саме про поділ майна подружжя. Так, в позовній заяві (уточненій) про поділ майна подружжя позивач просить суд: визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за відповідачем [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Крім того, позивачем подано клопотання про повернення частини судового збору в сумі 2016,66 грн., у зв`язку зі зменшенням предмета позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.03.2021 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем, [PERSON] , позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності дружини на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі (заява від 06.01.2021) та продовжено судовий розгляд. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.03.2021, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято заяву позивача про зміну предмета позову, також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім того, 10.03.2021 у судовому засіданні до розгляду справи по суті відповідачем подано заяву про визнання позову (уточнену позовну заяву), в якій відповідач повністю підтвердив та визнав існування викладених обставин, а саме те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване на його ім`я Комунальним підприємством Київської міської ради «Київським міським бюро технічної інвентаризації» 24 квітня 1996 року за реєстровим № 290, дійсно була придбана ними в зареєстрованому шлюбі та може бути поділена у рівних частинах. На підставі положень частини першої статті 206 ЦПК України [PERSON] заявив про те, що визнає позов [PERSON] про поділ майна подружжя та не заперечує проти його задоволення у повному обсязі. Водночас відповідач просив у подальшому розглядати дану справу без його участі. У судове засідання 01.04.2021 з`явились позивач та представник позивача, які підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, і, як зазначалося вище, у заяві від 10.03.2021 позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розгляд справи проводити за його відсутності. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. 27 жовтня 1995 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27 жовтня 1995 року. 18 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу № 2758-А/1330, згідно з яким [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на цю квартиру було зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської ради «Київським міським бюро технічної інвентаризації» 24 квітня 1996 року за реєстровим № 290, що підтверджується Інформаційною довідкою КВ-2020 № 38632 від 03 грудня 2020 року. 03 березня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03 березня 2011 року. Відповідач після розірвання шлюбу у спірній квартирі не проживає, що визнається сторонами у справі та підтверджується актом про непроживання, складеним головою ЖБК «Арсеналець-29» від 15.11.2011 № 2989. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом в ході розгляду справи було встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак дане майно є спільною сумісною власністю сторін та їх частки в цьому майні є рівними. Враховуючи подану позивачем заяву про зміну предмета позову та вимоги, викладені в уточненій позовній заяві, а також подану відповідачем заяву про визнання уточнених позовних вимог (від 10.03.2021) судом встановлено, що таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо клопотання позивача про повернення судового збору в сумі 2 016,66 грн. у зв`язку з зменшенням позовних вимог, то суд вважає його необґрунтованим, оскільки предметом розгляду справи залишається квартира, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Проте, положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною першою статті 142 ЦПК України та частиною четвертою статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, а саме судовий збір в у сумі 2 016,66 грн., а також підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 2 016,66 грн. у зв`язку з визнанням відповідачем позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved