Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2009 року, який рішенням суду від 24 травня 2016 р. між ними розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з нею. Вважає, що проживання сина з нею надасть можливість та умови для належного виховання та розвитку, чого бракує у відповідача. Останній ніде не працює, заробляє де прийдеться, тому моральне та психологічне становище дитини при спілкуванні з батьком може кардинально змінитися та незворотньо нашкодити розвитку сина, оскільки [PERSON] знаходиться у віці, в якому формується його особистість, його індивідуальність та погляди на життя. Просить суд визначити місце проживання сина з нею та стягнути з відповідача на утримання сина аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісячно до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] на задоволенні позову наполягали з підстав, викладених в позові. Представник відповідача [PERSON] позов визнала частково, не заперечувала щодо проживання дитини з матірю, однак згідно письмових заперечень відповідач погоджується сплачувати аліменти в розмірі 713,00 грн., що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини, оскільки офіційно не працевлаштований. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті Кривий Ріг ради вважала за доцільне в інтересах дитини визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матірю. Вислухавши пояснення позивача та її представника, заперечення представника відповідача, позицію представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що з 05 вересня 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.16 копія свідоцтва про шлюб), який рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року між ними розірвано (а.с. 13 - копія рішення суду). Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 17 копія свідоцтва про народження), який згідно акту від 02.08.2017 р. проживає з матірю (а.с. 10). Актом служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради від 25.09.2017 р. встановлено, що [PERSON] створено всі умови для забезпечення гармонійного розвитку дитини: для [PERSON] виділено окрему кімнату, яка облаштована місцем для відпочинку та занять, в наявності іграшки та ігри. Умови проживання задовільні, житло облаштоване необхідними меблями та побутовою технікою, в квартирі чисто, охайно (а.с.25). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Згідно ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 757/11568/15-ц від 14 грудня 2016року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно висновку виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 03.10.2017 р. №8/22-1592 щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], виконком вважає доцільним визначити місце проживання дитини разом з матірю [PERSON] (а.с. 23-24). З огляду на зазначені обставини, враховуючи визнання позову в цій частині відповідачем, те, що у висновку виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради не вказано виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої дитини, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року з відповідними змінами, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення повноліття. Положення статті 181 Сімейного кодексу України передбачають, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Виходячи з наведеного, батьки зобов'язані забезпечити такий рівень життя своїх дітей, який є необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей на рівні, що визначений законодавством. Згідно положень Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років: з 1 січня 2018 року 1492 грн, з 1 липня 1559 грн, з 1 грудня 1626 грн; прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року 1700 грн, з 1 липня 1777 грн, з 1 грудня 1853 грн. Згідно з положеннями ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим , ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аналізуючи зібрані по справі докази, виходячи з принципів розумності та справедливості, з врахуванням вікових потреб дитини, те, що відповідач є працездатною особою, інших зобовязань не має, позов визнав частково, суд приходить до висновку про обовязок відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, та з врахуванням вищезазначеного вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень на утримання сина до його повноліття, на користь позивача, що буде відповідати інтересам дитини та обох батьків. Відсутність офіційного працевлаштування відповідача не є причиною для стягнення аліментів на утримання дитини у меншому розмірі, оскільки обовязок щодо повноцінного забезпечення дитини у відповідності з положення ми частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладено на обох батьків. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Датою подачі позову є 11 серпня 2017 року. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в розмірі 640 грн. (за вимогу про визначення місця проживання дитини), та на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень (за вимогу про стягнення аліментів), оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: partial