Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] зазначила, що вона є співвласником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою крім позивача зареєстровані також її син [PERSON] та онук [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 23 квітня 2002 року, а відповідач [PERSON] з 05 лютого 2010 року не проживають за місцем реєстрації в зазначеній квартирі. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, оскільки відповідачі не проживають тривалий час у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімаються. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, до суду надіслала заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність та у відсутність відповідача [PERSON] , позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з'явилися, до суду подали заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] , чоловік позивача [PERSON] (помер), треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 13.11.1996, виданого сектором приватизації житла міськвиконкому. Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 28078 від 26.06.2018 станом на 26.06.2018 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з копії акту про встановлення факту проживання/не проживання/ № 868 від 03.07.2018 року, затвердженого директором КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», в квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] , окрім неї з 2010 ніхто не проживає. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вищевказаної квартири, права користування якою їх просить позбавити позивач. Отже, з вищенаведеного суд доходить висновку, що, оскільки відповідачі є співвласниками квартири, то визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] призведе до обмеження останніх у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні. Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Таким чином, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України, оскільки відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог ст. 319, 321 ЦК України, а тому не може бути позбавлений іншим співвласником права користування своєю власністю. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, а тому вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.

Outcome: dismissed