Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила розірвати шлюб; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх доходів щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня звернення її з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх доходів щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня звернення її з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття; визнати будинок з надвірними будівлями, що розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 1444 кв. [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], [INFO]; визнати приватизовану земельну ділянку розміром 1444 кв. м, кадастровий номер 6325456700:00:001:0021, розташовану у [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], [INFO]. Позивачка в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява в якій вона просить розглянути справу без її участі та позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином та своєчасно, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність з повним визнанням позовних вимог. Суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за наявними доказами справи. Дослідивши та перевіривши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в процесі розгляду справи. 12 лютого 2007 року позивач, [PERSON], уклала шлюб з відповідачем, [PERSON], який був зареєстрований Чкаловською селищною радою Чугуївського району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Чкаловською селищною радою Чугуївського району Харківської області 12 лютого 2007 року, актовий запис №02 (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] та доньку - [PERSON], [INFO] (свідоцтва про народження а.с. 8,9). На даний час діти проживають з позивачкою, та за згодою сторін залишаться проживати з нею після розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог щодо розірвання шлюбу позивач пояснила, що шлюб з відповідачем виявився невдалим. Поступово сім'я почала розпадатись. Кожний з них вже не піклується про створення нормальних сімейних стосунків, між ними відсутня любов та взаємна повагу один до одного, кожний з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити її інтересам. На даний час сторони проживають окремо, кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами, шлюбні стосунки фактично припинені. Частина 3 ст. 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. З'ясувавши дійсні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені остаточно, надання строку для примирення буде суперечити інтересам сторін та моральним засадам суспільства, та вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в процесі розгляду справи. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Після розірвання шлюбу позивачка бажає залишити прізвище «[PERSON]». Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач, не надає жодної матеріальної допомоги позивачці на утримання дітей, а оскільки позивачка не має постійного заробітку, то в родині склалися дуже тяжкі матеріальні умови. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов'язком батьків, зокрема ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Всупереч зазначеним вимогам, відповідач ухиляється від свого обов'язку щодо утримання малолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Між сторонами на момент пред'явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дітей. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, з положення ст. 181 Сімейного кодексу України випливає, що вразі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач має гарний стан здоров`я, постійне місце роботи, офіційно працевлаштований, працює охоронцем на ринку «Барабашово» в м. Харкові, матеріально забезпечений. Інших дітей або непрацездатних осіб на своєму утриманні не має. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ст. 183 Сімейного кодексу України розмір аліментів може визначатись у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На підставі розписки від 15.01.2007 року позивачка взяла в борг грошові кошти у сумі 56000 (п'ятдесят шість тисяч) гривень у свого батька, [PERSON], ці гроші були взяти нею в борг ще до укладення шлюбу з відповідачем. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд може визнати майно чоловіка (дружини) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст. 57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. За кошти, які позивачка взяла в борг у свого батька, [PERSON], нею був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 1444 кв. м у [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 17.03.2011 року, посвідченим державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Окслендер О.Б., та зареєстрованим в реєстрі за №1-788, та земельну ділянку у селищі [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу приватизованої земельної ділянки від 17.03.2011, посвідченим державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Окслендер О.Б., та зареєстрованим в реєстрі за №1-790. Жодних трудових або грошових затрат у збільшення вартості придбаного позивачем житлового будинку або земельної ділянки відповідач не приклав. Тобто відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 1444 кв. м, так само як і сама ця ділянка, що знаходиться у [ADDRESS] є її особистою приватною власністю.

Outcome: approved