Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, в обґрунтування якого зазначила наступне. Між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який не розірвано. Під час шлюбу, 03.07.2006 року, сторонами по справі була придбана квартира [ADDRESS] , ціна якої на той момент становила 247 450 грн., що за курсом Національного Банку України на день укладення відповідного договору була еквівалентом 49 000 доларів США. Оскільки на той час позивач повністю довіряла відповідачу, то договір купівлі-продажу нерухомого майна був складений від імені відповідача як покупця. Право власності на квартиру також було зареєстровано на ім`я відповідача. Водночас квартира була набута виключно за кошти позивача, які належали їй особисто. Так, 03.07.2006 року (тобто в день купівлі квартири) позивач взяла у позику 101 000 грн. (гривневий еквівалент 20 000 доларів США) у [PERSON] . Того ж дня для купівлі квартири позивач взяла у позику ще 151 500 грн. (гривневий еквівалент 30 000 доларів США) у [PERSON] . Вказані грошові кошти позивач повертала позикодавцям самостійно протягом більше 10 років та повністю повернула їх лише нещодавно. Спільне життя позивача з відповідачем останніми роками почало погіршуватися через протиріччя у поглядах на сімейне життя та обов`язки подружжя. Також відповідач почав витрачати більше, ніж заробляє, та, наскільки відомо позивачу, має численні борги. Крім того, нещодавно позивач випадково виявила у відповідача звіт про оцінку квартири від 11.12.2018 року, що свідчить про намір відповідача її продати всупереч волі позивача та в порушення прав останньої. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача всі судові витрати, які понесла остання у зв`язку з розглядом справи. Відповідач надав суду відзив, в якому позов до нього визнав, зазначив, що дійсно квартира [ADDRESS] , що була придбана на його ім`я була набута за кошти його дружини - [PERSON] , які вона позичала та повернула самостійно. Водночас просить суд врахувати , що протягом майже 10 років, коли позивач віддавала суму позики на придбання квартини, він ніс витрати на придбання речей домашнього вжитку, меблів та продуктів харчування. Вказує, що оскільки обставини, які зазначені в позовній заяві дійсно мали місце, то проти задоволення заяви він не заперечує. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала заяву, в якій просила судовий розгляд справи проводити без її участі, з урахуванням позиції відповідача, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом своєчасно та належним чином, у наданому суду відзиві просив проводити розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Як вбачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 05.03.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської рай адміністрації Запорізької міської ради (а.с. 9) між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис № 77, який на теперішній час не розірвано. 03.07.2006 року (під час шлюбу позивача з відповідачем) позивач взяла у позику 101 000 грн. (гривневий еквівалент 20 000 доларів США) у [PERSON] (а.с. 14). Того ж дня, 03.07.2006 року позивач взяла у позику ще 151 500 грн. (гривневий еквівалент 30 000 доларів США) у [PERSON] (а.с. 15). В той же день, 03.07.2006 року була придбана квартира [ADDRESS] , ціна якої на той момент становила 247 450 грн., що за курсом Національного Банку України на день укладення відповідного договору була еквівалентом 49 000 доларів США. Договір купівлі-продажу нерухомого майна був складений від імені відповідача як покупця. Право власності на квартиру також було зареєстровано на ім`я відповідача (а.с. 10-11, 12, 13). При винесенні рішення у справі суд виходить з наступних правових підстав. Згідно з ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю, інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та набуту нерухомість, внаслідок укладення кредитного договору також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16, від 14 вересня 2016 року № 6-539цс16; Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 363/2748/15-ц. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що доводи позовної заяви про те, що спірне майно слід визнати особистою приватною власністю [PERSON] , так як зазначене майно було набуто заїї особисті кошти, є безпідставними. Спірне майно не можна визнати особистою приватною власністю позивача з огляду на наступне. Встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана 03.07.2006 р. за рахунок позики. Договори позики та угода купівлі-продажу квартири укладались в інтересах сім`ї на час перебування подружжя у шлюбі. Отже, грошові кошти, отримані одним із подружжя за договорами позики, укладеними в інтересах сім`ї, слід вважати спільними коштами подружжя. Відповідно і квартира, придбана за такі кошти, також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно, позов є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що в задоволені позову відмовлено, судовий збір відповідно до ст.141 ЦПК України необхідно залишити за рахунок позивача.

Outcome: dismissed