Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить змінити спосіб та розмір стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Тетіївського районного суду Київської області від 30.10.2018 року з [PERSON] на її користь на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з існуючого способу та розміру - 1/3 частина з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 року і до повноліття дітей, та встановити розмір аліментів в твердій грошовій сумі 10 000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дітьми повноліття, посилаючись на те, що з моменту ухвалення рішення Тетіївського районного суду про стягнення аліментів пройшов значний час і стягнутий розмір аліментів є недостатнім для утримання дітей, так як останні в силу свого віку потребують значно більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту, дозвілля та оздоровлення, діти швидко ростуть, а тому матеріальне утримання їх зростає. В судовому засіданні представник позивача адвокат Коротя А.Р. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві (а.с.1-5) та відповіді на відзив (а.с.143-146). Представник відповідача адвокат Простибоженко О.С. позовних вимог не визнав, посилаючись на відзив на позовну заяву (а.с.64-68) та заперечення на відповідь на відзив (а.с.230-234). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. У відповідності до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, статтею 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Така правова позиція висловлена Верховним Судом і у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 524/7388/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 194/629/17-ц та від 24 лютого 2020 року у справі № 539/3532/18. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . На даний час сторони проживають окремо, дітипроживають з позивачкою. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.10.2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 року і до повноліття дітей. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили та сторонами не оскаржувалося. На сьогоднішній день відповідачем дане рішення суду виконується належним чином, що визнається сторонами та зі сторони позивачки не заперечується. В судовому засіданні з пояснень представників сторін та письмових доказів встановлено, що відповідач є фізичною особо-підприємцем, здійснює підприємницьку діяльність та отримує дохід, з якого і сплачує аліменти. Відповідно до копій податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2018 та 2019 роки, [PERSON] у 2018 році тримав дохід в сумі 310000 гривень, у 2019 році - 160000 гривень (а.с.96-97, 124-125), з огляду на що матеріальний стан відповідача не покращився, а навпаки - погіршився. Наполягаючи на позові, представник позивача пояснила, що відповідач є власником нерухомого та рухомого майна, а саме не введеного в експлуатацію житлового будинку в [ADDRESS] , земельних ділянок в м. Тетієві, по вул. Гоголя, 15 та Гоголя, 13 Київської області, транспортного засобу Ford Focus, 2013 року випуску та був власником транспортних засобів Ваз 21140, 2006 року випуску, та Opel Zafira, 2007 року випуску. Крім того відповідач веде активний спосіб життя та дозволяє собі витрачати кошти на відпочинок за кордоном та на гірськолижному курорті «Буковель» в Україні. Проаналізувавши матеріали справи, в судовому засіданні встановлено, що відповідач дійсно є власником нерухомого та рухомого майна, проте його власником він став ще до моменту стягнення аліментів на дітей, що не свідчить про зміну його майнового стану і, крім того, дане майно було придбане сторонами під час шлюбу, а тому фактично є спільною сумісною власністю сторін. Транспортним засобом Ford Focus, 2013 року випуску, користується позивач, що визнається нею особисто, а тому належність його відповідачу не можна розцінювати як покращення його майнового стану. Витрачання відповідачем значних коштів на відпочинок за кордоном та на гірськолижному курорті «Буковель» в Україні належними доказами суду не підтверджено, як не підтверджено і доказами того, що у самого позивача змінився майновий стан, стан здоровя тощо. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем не доведено належними доказами, що після ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей, погіршився стан здоров`я позивача, змінилось матеріальне становище її або відповідача, виникли інші обставини, які відіграють суттєву роль в житті позивача, та у відповідності із ст.192 СК України, є підставою для зміни розміру аліментів, визначених рішенням суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про зміну способу та розміру стягнення аліментів на утримання дітей, присуджених за рішенням суду, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed