Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що у вище вказаному будинку, який належить їй на праві власності зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] . У звязку з тим, що в будинку зареєстрований відповідач, який фактично не проживає, позивач не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач оплату комунальних платежів за житлову площу не проводить, у витратах по утриманню будинку участі не приймає, житлом не цікавиться, його особистих речей в будинку не має. Відповідач житлом не користується, добровільно знятись з реєстрації не бажає, і це унеможливлює позивача отримати субсидію. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду для захисту свого права власника. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про підтримку свого позову та просила суд розглядати справу без її участі (а.с. 13). Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява в якій він позовні вимоги визнав та просить здійснити розгляд справи у його відсутність (а.с. 14). Суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність нез`явившихся учасників за наявними доказами справи. Суд, дослідивши матеріали справи та представлені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.02.2010 р. посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О., реєстровий № 67, [PERSON] належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . На даний момент у будинку позивача зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] , який житлом не користується з 08 грудня 2018 р., що підтверджується відповідним актом від 26.12.2019 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обовязків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57/цс-11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57/цс-11 звільнення особою спірного житлового приміщеннята, її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку що [PERSON] втратив право користуватися житловим приміщенням у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] та підлягає зняттю з реєстрації. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved