Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Головного управління Національної поліції в м.Києві, Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м.Києві, Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації вихідну допомогу ( з урахуванням недоплати) у сумі 10932 гривень 67 копійок, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 07.11.2015 року по 07.12.2015 року у розмірі 5159 гривень 28 копійок, а також середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 09.11.2015 року по 02 березня 2015 року. Вимоги позову мотивовані тим, що позивача з 16.05.2005 року була прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста Управління ГУ МВС України в м. Києві. 06.11.2015 року звільнена з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в день звільнення з роботи їй не виплачено заробітну плату за період з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року і компенсацію за 39 днів невикористаної відпустки в сумі 8838 гривень 56 копійок та вихідну допомогу в сумі 15846 гривні 24 копійок, в наслідок відсутності грошових коштів. Таким чином позивач вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Для отримання інформації та коли буде проведений розрахунок, позивач 25.11.2015 року в письмовій формі, звернулась до керівника Головного управління Національної поліції в м. Києві. Заява була переадресована до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у м. Києві. Відповідь, про належні позивачу суми та термін їх виплати, за підписом начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у м.Києві Чопея В.Є., позивач отримала 11.12.2015 року. 01.12.2015 року позивачу виплатили заробітну плату по день звільнення з ОВС та компенсацію за 39 днів невикористаної відпустки в сумі 8838 гривень 56 копійок, а 08.12.2015 року була виплачена вихідна допомога в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 4913 гривень 57 копійок. При отримані остаточного розрахунку з'ясувалося, що були порушені права позивача, а саме: позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ( категорія 2) відповідно до п.1 ст. 21 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», при звільнені за п.1 ст. 40 КЗпП України виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати. Статус позивача, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АНС у 1986 р. категорія 2, підтверджується посвідченням серія [NUMBER], видане Київською міською державною адміністрацією 02.09.2008 року. Позивач в судовому засіданні уточнила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідачів недоплачену вихідну допомогу при звільненні в сумі 10932 грн. 67 коп. та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 07.11.2015 року по день винесення рішення суду. Представник відповідачів Кухаревська Н.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] з 16.05.2005 року була прийнята на роботу на посаду провідного спеціаліста Управління ГУ МВС України в м. Києві. 06.11.2015 року звільнена з посади за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників. В день звільнення з роботи позивачу не виплачено заробітну плату за період з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року і компенсацію за 39 днів невикористаної відпустки в сумі 8838 гривень 56 копійок та вихідну допомогу в сумі 15846 гривні 24 копійок, в наслідок відсутності грошових коштів. Для отримання інформації та коли буде проведений розрахунок, позивач 25.11.2015 року в письмовій формі, звернулась до керівника Головного управління Національної поліції в м.Києві. Заява була переадресована до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у м.Києві. Відповідь, про належні позивачу суми та термін їх виплати, за підписом начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у м.Києві Чопея В.Є., позивач отримала 11.12.2015 року. 01.12.2015 року позивачу виплатили заробітну плату по день звільнення з ОВС та компенсацію за 39 днів невикористаної відпустки в сумі 8838 гривень 56 копійок, а 08.12.2015 року була виплачена вихідна допомога в розмірі середнього місячного заробітку в сумі 4913 гривень 57 копійок. Позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ( категорія 2) відповідно до п.1 ст. 21 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», при звільнені за п.1 ст. 40 КЗпП України виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, проте вказана допомога їй не була виплачена в повному обсязі. Статус позивача, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АНС у 1986 р. категорія 2, підтверджується посвідченням серія [NUMBER], видане Київською міською державною адміністрацією 02.09.2008 року. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) від 09 грудня 2015 року середньоденна заробітна плата позивача становить 245 грн. 68 коп. (а.с. 10). Вказані обставини визнаються представником відповідачів. Вимогами ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін. За угодою сторін може припинятись як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Таке припинення можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом і працівником досягнуто угоду про припинення трудового договору. Пропозиція про припинення трудового договору може надходити як з боку працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. Якщо інша сторона погоджується з висловленою пропозицією, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи. За вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Виходячи з положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Положеннями ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до частини 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до вимог положень ст.. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Виходячи з ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивачу станом на 13 квітня 2016 року не в повному обсязі було сплачено вихідну допомогу при звільненні в сумі 10932 грн. 67 коп., а тому вказана сума підлягає стягненню з головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. Крім того з вказаного відповідача підлягає стягненню компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 26779,12 грн. (з 07.11.2015 року по 13.04.2016 року - 109 днів * 245 грн. 68 коп. (середньоденна заробітна плата позивача). Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення заявленої суми невиплаченої вихідної допомоги в сумі 10932,67 грн. та компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення в сумі 26779,12 грн., а всього в сумі 37711,79 грн. з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м.Києві. Позовні вимоги щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в м.Києві, Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації задоволенню не підлягають задоволенню оскільки вони не є належними відповідачами.

Outcome: partial