Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, де зазначає, що 09 вересня 2006 року придбала у [PERSON] житловий будинок садибного типу, розташований по [ADDRESS]. Договір було укладено в простій письмовій формі та сторони погодили ціну та порядок оформлення договору купівлі-продажу. Як вказує позивач розрахунок за житловий будинок був проведений у повному обсязі, та відповідачем було передано ключі від житлового будинку де вона почала проживати. В подальшому, від укладання та нотаріального посвідчення вказаного договору відповідач ухиляється. Просить суд визнати правочин щодо купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами дійсним та визнати право власності на зазначений об'єкт нерухомого майна. В судовому засіданні адвокат [PERSON] вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Позивач свої вимоги також підтримала, посилаючись на вищевказані обставини. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, подавши заяву про визнання позовних вимог. Просить справу розглянути без його участі. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, а позовні вимоги є необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 203, 204 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ж до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку садибного типу, розташованого по [ADDRESS] від 09 вересня 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що останній зобов`язався передати у власність, а позивач прийняти і оплатити належне відповідачу на праві нерухоме майно. За умовами договору сторони погодили, що ціна за цим договором становить 4 000 грн. Та відповідно до пояснень позивача, вказана сума повністю сплачена відповідачеві. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], що відповідно до умов договору сторони погодили умови відчуження будинку, зокрема нотаріальне посвідчення цього договору однак відповідач, в порушення умов домовленостей ухиляється від такого посвідчення. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форми досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Однак, положення цієї статті не можуть бути застосовані, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину або сторони не дійшли згоди по всіх істотних його умовах. Також правило ст. 220 ЦК України не поширюється на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, як то спірний договір купівлі-продажу, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з нотаріальним посвідчення, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін прав і обов'язків. Крім того в письмовій заяві [PERSON] не заперечував проти позову та повністю його визнав, що свідчить про те, що обставини які б утруднювали чи робили неможливиим укладення і посвідчення договору купівлі-продажу нотаріально у встановленому Законом порядку відсутні. Також позивач [PERSON] пояснила, що після передачі коштів за придбаний будинок, жодного разу не зверталася до відповідача стосовно нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача з приводу визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку садибного типу, розташованого по [ADDRESS] від 09 вересня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а договір купівлі-продажу є нікчемним в силу закону. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed