Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру аліментів, зазначивши, що під час перебування у шлюбі із відповідачем у них [INFO] народилася дитина [PERSON]. Крім того відповідач 23.07.2009 року усиновив її старшого сина [PERSON], [INFO], який став носити прізвище «[PERSON]». Рішенням Ладижинського міського суду від 28.09.2011 року було вирішено стягувати з відповідача щомісяця на утримання обох дітей по 400 грн. на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. Дане рішення було звернено до виконання. 27.08.2013 року ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області було задоволено її заяву про відмову від примусового виконання рішення про стягнення аліментів. Було визнано та прийнято відмову від примусового виконання рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.10.2011 року про стягнення аліментів з відповідача на її користь на сина. Суд прийняв та визнав її відмову від сплати аліментів на утримання сина помилково, оскільки ніякого рішення суду про стягнення аліментів на її користь Ладижинський міський суд в розмірі 1/4 частини від заробітку [PERSON] 27.10.2011 року не виносив. 16.09.2013 року ВДВС по місту Ладижин Тростянецького МУЮ виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-362 від 27.10.2011 року було закрито, при чому навіть не частково, а щодо обох дітей. Вказану постанову вона не оскаржувала, оскільки позивач виконував домовленості та сплачував аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно на утримання доньки [PERSON]. Однак відповідач порушив домовленості і не сплачує аліменти з березня 2016 року, матеріальної допомоги на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] не надає. Також, визначений розмір аліментів по 400 грн. на кожну дитину на місяць є недостатнім, а тому вона вимушена звернутися в суд з позовом про збільшення розміру аліментів. Вказала, що так як відповідач офіційно не працює, має мінливий заробіток та працює за кордоном, тому аліменти повинні стягуватися в твердій грошовій сумі. Відповідач також має квартиру в м. Ладижин, на його утриманні не перебуває жодна особа. На сьогоднішній день вона не працює, не має жодних інших видів заробітку. Враховуючи, що батьки дитини мають рівні права та обов'язки щодо дитини, тому відповідач має сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1200 грн. на місяць, а на утримання сина [PERSON] 844,5 грн. на місяць. При визначені даного розміру аліментів слід врахувати те, що донька є інвалідом з дитинства. Тому просила змінити розмір стягуваних аліментів рішенням Ладижинського міського суду від 28.09.2011 року та стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дітей у зазначеній нею сумі. 17.10.2017 року подала до суду заяву про зміну позовних вимог, згідно яких повідомила, що в ході розгляду справи дізналась про існування ухвали суду якою припинено стягнення аліментів з відповідача на сина. Вважає постанову від 16.09.2013 року державного виконавця ВДВС по місту Ладижину Тростянецького МРУЮ незаконною, оскільки аліменти з [PERSON] за рішенням суду стягувались на її користь на утримання дітей. З заявою про відмову від примусового виконання рішення суду вона не зверталася. Тому вона була обмежена в отриманні аліментів протягом чотирьох років. В зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 28800 грн.. Тому просила стягувати аліменти з [PERSON] на утримання [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/2 частини з усіх видів його доходів щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Просила стягнути заборгованість по аліментах за останні три роки в розмірі 28800 грн. В подальшому в судовому засіданні позивач відмовилась від вимоги про стягнення заборгованості по аліментах. В судовому засіданні позивач та її представник змінені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на двох дітей в розмірі 1/2 частини доходів відповідача. При цьому позивач додатково пояснила, що діти проживають з нею, відповідач дійсно платить по 400 грн на дочку. Представник відповідача в судовому засіданні 15.03.2018 року просив стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на двох дітей в єдиній частці в розмірі 1/2 доходів відповідача, починаючи з дня пред'явлення позову. При цьому пояснив, що позивач відмовилась від стягнення аліментів на сина, але виконавцем протиправно закінчено виконавче провадження по стягненню аліментів на двох дітей, що не перешкоджає повторному зверненню з позовом. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. В судовому засіданні 25.09.2017 року пояснив, що судом було винесено рішення про стягнення аліментів на двох дітей по 400 грн, проте, стягувач відмовилась від стягнення аліментів, про що було винесено ухвалу суду, в подальшому було закінчено виконавче провадження по стягненню аліментів на двох дітей. Тому зобов'язань щодо сплати аліментів не існує, відтак вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки аліменти не стягуються, тому змінити їх розмір неможливо. Вказав, що відповідач допомагає дочці, добровільно сплачує на її утримання по 400 грн. щомісяця, а на сина кошти не сплачує, бо позивач сама відмовилась від стягнення, про що винесено судове рішення. В подальшому, після зміни позивачем позовних вимог представник відповідача зазначив, що на утримання сина не можуть бути стягнуті аліменти, бо є заява позивача про відмову від примусового виконання, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, що перешкоджає повторному зверненню до суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, покази свідка, вважає що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO]. 23.07.2009 року [PERSON] усиновив [PERSON], [INFO], який став носити прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про усиновлення [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції Вінницької області. На даний час діти проживають з матір'ю, яка їх утримує. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.09.2011 року ухвалено стягувати аліменти з відповідача на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі по 400 грн. на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Згідно ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.08.2013 року (з урахуванням виправлень описок, внесених ухвалами від 14.11.2017 та 23.11.2017 року) вбачається, що прийнято відмову [PERSON] від примусового виконання рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.09.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], 2004 року народження, у розмірі 400 грн. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.09.2013 року винесеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання за виконавчого листа №2-362 виданого 27.10.2011 року Ладижинським міським судом Вінницької області про стягнення аліментів з [PERSON] закінчено на підставі ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.08.2013 року, за якою визнано відмову [PERSON] від примусового виконання рішення. Враховуючи викладене, встановлено, що [PERSON] відмовилась від примусового виконання рішення Ладижинського міського суду від 28.09.2011 року в частині примусового стягнення аліментів в розмірі 400 грн на сина [PERSON], і така відмова в цій частині прийнята судом, про що винесено ухвалу від 27.08.2013 року. Сторонами не доведено, що судом приймались інші рішення про відмову [PERSON] від виконання рішення суду від 28.09.2011 року в частині стягнення аліментів на дочку [PERSON]. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків разом з ким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до змісту ч. 5 ст. 183 СК України, ст. 161 ЦПК України, при визначенні аліментів у частці від заробітку фактично встановлено безспірний мінімальний розмір аліментів, що повинен стягуватись із платника аліментів на одну дитину в розмірі 1/4 доходу, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на дітей підлягають задоволенню в частині стягнення аліментів на сина [PERSON]. При цьому суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що позивач повторно не може звернутись із позовом про стягнення аліментів, тому, що судом вже виносилось рішення про стягнення аліментів. Оскільки обов'язок батька по утриманню дитини не припинився, і такий обов'язок не може залежати від того, що судом було прийнято відмову стягувача від примусового виконання рішення про стягнення аліментів на сина. Постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження по стягненню аліментів на сина, що перешкоджає повторному зверненню із тим же виконавчим листом про стягнення аліментів на сина, проте не є перешкодою для стягнення аліментів. Підлягає врахуванню також і позиція Апеляційного суду Вінницької області, викладена в ухвалі від 21.02.2018 року по справі № 135/1530/13-ц, згідно якої було відмовлено у перегляді за нововиявленими обставинами ухвали Ладижинського міського суду від 27.08.2013 року. При цьому у мотивувальній частині ухвали судом було зазначено про можливість позивача [PERSON] звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів, що позивачем фактично і зроблено по даній справі. Разом з тим, оскільки судом встановлено, що на даний час є чинним рішення Ладижинського міського суду від 27.08.2013 року і [PERSON] не відмовлялась від примусового виконання цього рішення в частині стягнення аліментів на дочку, тому позовні вимоги про стягнення аліментів на дочку [PERSON] не підлягають задоволенню. Оскільки це призведе до повторного стягнення аліментів із відповідача на дочку. При цьому, позивач не позбавлений права звернутись до суду із новим позовом про збільшення розміру аліментів на дочку, якщо вважає, що визначеного розміру аліментів недостатньо для її утримання. Крім того, суд враховує положення ст. 13 ЦПК України, згідно яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог. А згідно пояснень представника позивача у судовому засіданні він чітко вказав про те, що позивач хоче саме стягнути аліменти з відповідача на двох дітей, що викладено і в письмовій заяві позивача від 17.10.2017 року. Тому суд сам не вправі змінювати вимоги позивача. При цьому, оскільки судом не приймалось рішення про відмову стягувача [PERSON] від примусового стягнення аліментів на дочку, то винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження, в тому числі і по стягненню аліментів на дочку, не припинило чинність рішення Ладижинського міського суду від 27.08.2013 року, яким відповідача зобов'язано сплачувати аліменти на дочку в розмірі 400 грн. Також підлягає врахуванню й те, що представник відповідача стверджував що відповідач постійно надавав кошти на утримання дочки в розмірі 400 грн., дана обставина не заперечувалась позивачем, яка в судовому засіданні вказала, що відповідач платить по 400 грн аліментів на дочку. Тобто судом встановлено, що відповідач добровільно, без примусового стягнення сплачував аліменти позивачу на дочку, чим виконував рішення суду про стягнення аліментів на дочку. Інші досліджені судом докази не спростовують викладених висновків суду про задоволення позову в частині стягнення аліментів на сина в розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial