Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] , а саме просить суд видати обмежувальний припис [PERSON] , строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання [PERSON] та малолітньої [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 метрів до місця навчання [PERSON] , що за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 до місця роботи чи перебування [PERSON] ; заборонити [PERSON] переслідувати [PERSON] та [PERSON] ; заборонити [PERSON] особисто розшукувати [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, яке йому невідоме, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року, розірвано. Незважаючи на те, що шлюб між сторонами розірвано 09 лютого 2021 року вони не проживають разом більше 2 років. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка [PERSON] . Протягом тривалого часу [PERSON] систематично вчиняє психологічне та фізичне насилля щодо неї у присутності їх спільної дочки, а саме: кричить, обзиває нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, утримував її всупереч її волі у квартирі, шантажу. Насильницькі дії [PERSON] проявляються у таких формах домашнього насильства: фізичне насильство, а саме заподіює тілесні ушкодження, штовхає, хапає за шию, застосовує ляпаси та стусани, систематично здійснює напади на вулиці та в інших публічних місцях; психологічне насильство, а саме словесно погрожує завдати ударів, побоїв, переслідує, залякує позбавити життя, що призвело до психоемоційного виснаження, нервового напруження; економічне насильство, а саме вривається без дозволу до її місця проживання, нищить меблі, особисті речі. З приводу цього вона неодноразово зверталась в правоохоронні органи, однак [PERSON] продовжує чинити відносно неї та дитини психологічне, фізичне та економічне насильство. Вважає, що наявні високі ризики повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства, зважаючи на те, що останній неодноразово погрожував вбити її, наносив тілесні ушкодження, систематично нападає на неї у публічних місцях, переслідує з метою нанесення тілесних ушкоджень; декілька разів утримував її з дочкою за місцем свого проживання, не дозволяв виходити на вулицю без супроводу та спілкуватися з іншими людьми, має алкогольну залежність, боргові зобов`язання, що зумовлює виникнення агресії, у період спільного проживання виганяв її з дому. Також зазначає, що [PERSON] вчиняє насильницькі дії у присутності дитини [PERSON] , яка вимушено споглядає агресивну поведінку батька до матері, а тому її також можна вважати постраждалою особою від домашнього насильства. На підставі наведеного просить заяву задовольнити. Заявниця та її представник в судовому засіданні заяву підтримали з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити. В судовому засіданні заявниця [PERSON] пояснила таке. Вона із [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі до лютого 2021 року, однак до того часу вони вже майже два роки фактично проживали окремо. Їх неповнолітня донька проживає з нею і батьком приблизно однаковий час. [PERSON] часто не віддає їй доньку, коли та перебуває у нього. В свою чергу, вона також інколи не дає йому доньку, коли вважає, що він перебуває в неадекватному (агресивному) стані. [PERSON] часто поводив і поводить себе агресивно, на її думку, це пов`язано із вживанням ним алкогольних і наркотичних речовин. Коли вони проживали разом, агресивна поведінка [PERSON] повторювалась часто, практично кожного тижня, а коли почали жити окремо приблизно раз на місяць. Більшість випадків агресивної поведінки [PERSON] відбувались в присутності їх малолітньої доньки [PERSON] вона неодноразово зверталась з цього приводу в поліцію, але не кожного разу. Також [PERSON] неодноразово нападав на неї, вчиняв психологічне і фізичне насильство на вулиці та в громадських місцях, зокрема, близько року тому на авто мийці, що було зафіксовано на камери спостереження. Також [PERSON] вчиняв щодо неї економічне насильство, зокрема, не повертав її речі, а також нищив майно за місцем її проживання. Водночас, заявник зазначила, що не було випадків, коли [PERSON] насильно утримував її чи їхню доньку без їх згоди. Щодо стосунків з донькою, зазначила, що вона любить батька, але боїться його. Це підтвердила психолог під час огляду доньки. Щодо ситуації, яка мала місце 09 вересня 2021 року, заявник пояснила, що цього дня [PERSON] зателефонував, що хоче забрати доньку до себе і приїде за нею. Вважаючи, що він перебуває в агресивному стані, вона завчасно викликала поліцію. Прибувши за місцем її проживання, [PERSON] почав вимагати, щоб вона надішле до нього доньку, а коли вона відмовила, він увірвався до будинку, пошкодив майно, вчинив конфлікт з нею, заподіяв тілесні ушкодження їй, а також її нареченому [PERSON] , який захищав її. Дитина була свідком конфлікту, що негативно вплинуло на її психологічний стан, внаслідок чого вона викликала швидку медичну допомогу. Крім того, 10 вересня 2021 року [PERSON] без її дозволу і відома забрав доньку зі школи і утримував у невідомому їй місці, в зв`язку з чим вона була змушена звертатись в поліцію. Заявник вважає, що агресивна і протиправні поведінка [PERSON] має постійний і систематичний характер та, на її думку, може продовжуватись, зокрема, причиною цього може бути порушення та розслідування щодо нього кримінального за фактом заподіяння їх тілесних ушкоджень 09 вересня 2021 року, а також вирішення спірного питання щодо місця проживання їхньої доньки та побачень з нею, для чого вона має намір звернутись з відповідними заявами до компетентних органів. Представник заявника в судовому засіданні пояснила, що існують обґрунтовані ризики і побоювання того, що [PERSON] і надалі буде здійснювати щодо [PERSON] насильство, зокрема, з метою змусити її відкликати заяву про порушення від 10 вересня 2021 року щодо кримінального провадження за заподіяння їй легких тілесних ушкоджень. Факти та систематичність вчинення [PERSON] відносно [PERSON] та їх малолітньої доньки домашнього насильства підтверджується неодноразовими зверненнями заявниці в поліцію щодо неправомірної поведінки [PERSON] , наявність двох постанов суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] , фактом заподіяння [PERSON] . [PERSON] легких тілесних ушкоджень 09 вересня 2021 року та порушення по цьому факту відповідного кримінального провадження. При цьому, [PERSON] не зверталась в поліцію о кожному факту протиправної поведінки [PERSON] а по більшості її звернень орган поліції формально підійшов до їх вирішення. Також, на думку представника заявника, розслідування цього кримінального провадження може стати причиною посилення агресивної поведінки [PERSON] відносно заявниці. Крім того, представник заявника вважає, що малолітня [PERSON] в будь-якому випадку є жертвою психологічного насильства з боку батька [PERSON] як свідок конфліктних ситуацій. Також вирішення питання про видачу обмежувального припису не визначає права та обов`язків батьків стосовно дітей. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив. Пояснив, що заявник [PERSON] сама постійно створює конфліктні ситуації, а потім звертається в поліцію. Також [PERSON] стверджує, що домашнього насильства чи будь-яких агресивних дій відносно [PERSON] чи їхньої неповнолітньої дитини [PERSON] або в її присутності він не вчиняв і заявник не надала жодних доказів цього, а всі її твердження не підтверджені нічим. Також зазначив, що у випадках, коли вважав, що [PERSON] неналежно виконує свої обов`язки щодо виховання їхньої доньки, робив їй лише зауваження та надавав поради. Щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] , зазначив, що такі події мали місце у липні і вересні 2019 року, після того, як вони припинили спільне проживання, дружина подала до суду позов про розірвання шлюбу, він хотів зберегти шлюб, однак дізнався, що вона проживає з іншим чоловіком, тому на емоціях вчинив певні конфлікти. Щодо подій 09 вересня 2021 року, зазначив, що того дня він зателефонував [PERSON] і сказав, що приїде забрати доньку. Однак коли приїхав за місцем проживання [PERSON] , вона відмовилась вивести доньку до нього, тому він увійшов до будинку. Співмешканець [PERSON] [PERSON] перегородив йому дорогу, тому він відштовхнув його, після чого з кімнати вибігла [PERSON] , накинулась на нього, а [PERSON] бризнув йому в очі із балончика (як потім з`ясувалося фарбою). З цього приводу він викликав поліцію, написав відповідну заяву і по цьому факту щодо [PERSON] порушено кримінальне провадження за заподіяння легких тілесних ушкоджень. Щодо подій 10 вересня 2021 року вказав, що того дня близько 12:00 год він приїхав забрати доньку зі шкоди, коли зайшов в приміщення, то побачив, що її веде стороння особа (подруга [PERSON] ), тому забрав доньку і завіз до себе додому, де вона перебувала надалі. Пізніше йому зателефонували співробітники поліції і запитали, де дитина, оскільки до них надійшло звернення [PERSON] про те, що він без її відома забрав дитину і утримує в невідомому місці. Він відповів, що донька в нього вдома і працівники поліції приїхали до нього і пересвідчились в цьому. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні пояснив, що факти домашнього насильства чи будь-яких агресивних дій з боку [PERSON] відносно [PERSON] чи їхньої неповнолітньої дитини [PERSON] або в її присутності не підтверджені будь-якими доказами, а є лише голослівними твердженнями заявниці. При цьому, сама [PERSON] підтвердила, що донька проживає з нею і з батьком приблизно порівно часу, любить батька, а також, що [PERSON] ніколи насильно не утримував її чи доньку. Допитаний в судовому засіданні за клопотанням заінтересованої особи свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом [PERSON] , часто бачив у нього його доньку [PERSON] , влітку майже кожного дня, вона бавилась з його внучкою, в даний час також інколи бачить, коли заходить до них додому, наскільки часто донька буває там точно сказати не може. Не бачив і не був, що [PERSON] агресивно поводив себе відносно доньки чи в її присутності. Представник заінтересованої особи Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області (як орган опіки та піклування) в судове засідання не прибув, однак про розгляд справи повідомлені належним чином, а відповідно до норм ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Як встановив суд, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 09 лютого 2021 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16 березня 2015 року Виконавчим комітетом Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області. Як вбачається з листа Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від 17 вересня 2021 № 54/01/64, згідно облікових записів Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, в період часу з 24 листопада 2017 року до 09 вересня 2021 року від імені [PERSON] зареєстровані звернення, щодо конфліктів з колишнім чоловіком [PERSON] , а саме: 24 листопада 2017 року за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій її зятя [PERSON] , який вчинив конфлікт з її дочкою [PERSON] та не випускає її з дому; 22 листопада 2017 року за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій її чоловіка [PERSON] ; 05 вересня 2019 року за заявою [PERSON] за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень [PERSON] ; 12 липня 2021 року за заявою [PERSON] за фактом того, що [PERSON] забрав їхню дочку [PERSON] та поїхав на автомобілі в невідомому напрямку; 10 вересня 2021 року за зверненням [PERSON] про те, що її колишній чоловік забрав дочку [PERSON] зі школи без дозволу; 11 вересня 2021 року про те, що [PERSON] 10 вересня 2021 року забрав дочку зі школи, а 11 вересня 2021 року не привіз її до школи на навчання; 09 вересня 2021 року заява [PERSON] про нанесення їй тілесних ушкоджень. Постановою судді Яворівського районного суду Львівської області Швед Н.П. від 06 листопада 2019 року у справі № 944/5575/19 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за фактом вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] 13 липня 2019 року, було закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, однак в описовій частині постанови вказано, що [PERSON] вину у вчинення цього правопорушення визнав. А постановою судді Яворівського районного суду Львівської області Швед Н.П. від 06 листопада 2019 року у справі № 944/5576/19 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за фактом вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] 05 вересня 2019 року. Обидві постанови набрали законної сили. Відповідно до витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2021 року до даного Реєстру внесено відомості за № 12021142350000336 та за № 12021142350000339 за заявами [PERSON] і [PERSON] (відповідно) за попередньою правовою кваліфікацією за ч. і ст. 125 Кримінального кодексу України (нанесення тілесних ушкоджень). Із змісту цих витягів вбачається, що обидві заяви були подані 09 вересня 2021 року за фактом події, що мала місце о 13:00 год того дня, в яких [PERSON] стверджує про заподіяння йому тілесних ушкоджень [PERSON] , а [PERSON] [PERSON] . Як визначено п. п. 3, 6, 7, 8 та 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; кривдник це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Суд зазначає, що відповідно до наведених вище норм Закону, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених в КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою. Нормами ч. ч. 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього певних обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. [PERSON] обґрунтовує наявність ризиків повторного вчинення (продовження вчинення) [PERSON] домашнього насильства відносно неї та їхньої малолітньої доньки тим, що останній раніше притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно неї, систематично чинить протиправні та агресивні дії щодо неї та дитини, з приводу чого вона неодноразово зверталась в поліцію, а також тим, що [PERSON] і надалі буде здійснювати щодо неї тиск з метою змусити її відкликати заяву про порушення 10 вересня 2021 року щодо кримінального провадження за заподіяння їй легких тілесних ушкоджень та/або у разі ініціювання нею питань щодо визначення місця проживання дитини та його участі у вихованні та спілкуванні з донькою. У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. З урахуванням змісту вищевказаних норм законодавства, суд зазначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Отже, під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису слід надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису необхідно також встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, систематичність вчинення такого насильства та оцінити ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з вимогами статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. ст. 77-80 ЦПК України. За змістом частини 3 статті 12 та частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши надані учасниками справи пояснення та докази, які описано вище, суд дійшов висновку, що всупереч вимогам вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник [PERSON] не надала суду належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження фактів систематичного вчинення [PERSON] фізичного, економічного чи психологічного насильства відносно неї та дочки, а також ризиків вчинення такого насильства у майбутньому. Щодо фактів неодноразових звернень заявника до органів поліції, суд зазначає, що самі по собі такі факти свідчить лише про наявність конфлікту між нею та [PERSON] , однак не підтверджують факту систематичного вчинення останнім домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до [PERSON] спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Щодо посилання заявника на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 10 вересня 2021 року за № 12021142350000339 було внесено відомості за заявою [PERSON] про заподіяння їй тілесних ушкоджень [PERSON] (ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України), суд зазначає, що заявником не надано жодних відомостей і доказів того, що [PERSON] повідомлено підозру у вчиненні вказаного правопорушення, доказів притягнення його до кримінальної відповідальності у за вказаним фактом, а також будь-яких доказів на підтвердження нанесення тілесних ушкоджень або вчинення ним психологічного насильства. Також, на думку суду, звернення заявника до органів поліції із вказаною заявою не підтверджують факту вчинення [PERSON] саме домашнього насильства і не є доказом його вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19. Крім того, суд враховує, що, як описано вище, згідно з наданим представником заінтересованої особи витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 10 вересня 2021 року за № 12021142350000336 було внесено відомості також за заявою [PERSON] про заподіяння йому тілесних ушкоджень [PERSON] (співмешканцем (нареченим) [PERSON] , про що вказала сама заявниця) по факту тієї ж події, яка мала місце о 13:00 год 09 вересня 2021 року, що свідчить про наявність конфліктної ситуації не лише між [PERSON] і [PERSON] , а також і останнього з іншою особою [PERSON] . Також суд вважає, що проведення співробітниками Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області профілактичних бесід із [PERSON] за результатами розгляду окремих звернень [PERSON] , не може свідчити про систематичне насильство з його боку щодо заявника. Аналогічні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/26496/18. Самі пособі факти сварок і непорозумінь між [PERSON] та [PERSON] на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між [PERSON] і [PERSON] як подружжям чи колишнім подружжям, на думку суду, також не підтверджує факту вчинення [PERSON] систематичного домашнього насильства та наявності ризиків вчинення такого насильства в майбутньому, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Аналогічні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19. Можливе чинення [PERSON] перешкод [PERSON] у спілкуванні з дитиною, про що стверджує заявниця, на думку суду, також не може вважатися домашнім насильством, а тому не є підставою для видачі обмежувального припису. Аналогічні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 539/132/18 Крім того, суд зазначає, що у випадку наявності між [PERSON] і [PERSON] спору щодо місця проживання їх малолітньої доньки [PERSON] та порядку і способу їх участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею, такий спір має вирішуватись в порядку і спосіб, визначені нормами Сімейного кодексу України та інших нормативних актів, які регулюють відповідні правовідносини. Щодо тих фактів, що постановою судді Яворівського районного суду Львівської області Швед Н.П. від 06 листопада 2019 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за фактом вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] 05 вересня 2019 року, а іншого постановою цього суду від 06 листопада 2019 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за фактом вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] 13 липня 2019 року, було закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, однак в описовій частині постанови вказано, що [PERSON] вину у вчиненні цього правопорушення визнав, суд зазначає таке. Зазначені постанови, як описано вище, набрали законної сили. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що [PERSON] двічі вчиняв домашнє насильство відносно [PERSON] . Однак суд зазначає, що такі факти мали місце у липні і у вересні 2019 року, тобто два і більше років тому. Водночас, як описано вище, заявниця не надала будь-яких доказів того, що з того часу (з вересня 2019 року) [PERSON] надалі вчиняв щодо неї чи відносно їхньої малолітньої дочки домашнє насильство чи будь-які інші протиправні дії, зокрема, що він притягався до адміністративної відповідальності за такі правопорушення. При цьому, як зазначено вище, для видачі судом обмежувального припису має бути доведено систематичність домашнього насильства, якому піддавався заявник, та наявність ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що доведені факти вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно [PERSON] понад два роки тому, за відсутності доказів подальшої такої його поведінки, самі по собі не можуть бути достатньою підставою для застосування щодо [PERSON] обмежувального припису за заявою [PERSON] , поданою до суду 28 вересня 2021 року. Крім того, суд вважає необґрунтованими і недоведеними, а тому відхиляє твердження [PERSON] про те, що: відносно [PERSON] органом поліції видавався тимчасовий заборонний припис; мали місце факти домашнього насильства з йог боку, з приводу яких вона не зверталась до правоохоронних органів; згідно з висновком психолога їх малолітня донька боїться батька; [PERSON] нападав на неї в громадських місцях оскільки всупереч вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України заявниця не надала будь-яких доказів на підтвердження цих обставин. Також заявниця не надала жодних належних доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства чи будь-яких інших протиправних дій в присутності їх неповнолітньої доньки [PERSON] , які могли б заподіяти шкоду її фізичному чи психічному здоров`ю. Враховуючи викладене вище, оцінивши всі докази у сукупності та в їх взаємозв`язку між собою, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою і тому не підлягає задоволенню. Також суд зазначає, що за правилами ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed