Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною розписку від 08.10.2019 року, відповідно до якої її чоловік [PERSON] отримав в [PERSON] позику в сумі 20000 грн. В обґрунтування позову вказує, що в провадженні Полонського районного суду перебуває справа за позовом [PERSON] до її чоловіка [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 18481, 21 грн. В основу позовних вимог покладено розписку, яка, ніби-то, написана її чоловіком [PERSON] і яку в позовній заяві привели до розряду правочину, а саме - договору позики, який надає право на заявлення вимог про стягнення коштів за договором позики. З доданих до позовної заяви [PERSON] матеріалів вбачається, що 08 жовтня 2019 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав в позику у [PERSON] 20000 грн. Однак, про укладення вказаного договору позики, її, як дружину, ніхто не повідомляв і куди були використані отримані у позику її чоловіком кошти, їй невідомо. У зв`язку з цим просить визнати правочин недійсним. 20 листопада 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження і постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 16 грудня 2020 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач [PERSON] знала, що її чоловік отримав в нього позичку в сумі 20000 грн. Крім того, 27 березня 2020 року [PERSON] власноруч написала розписку, в якій запевнила, що отримані її чоловіком в борг кошти будуть повернені у травні 2020 року. Вважає такі дії подружжя [PERSON] та [PERSON] шахрайськими, тому просить в задоволенні позову відмовити. У встановлений строк ні позивач [PERSON] , ні третя особа [PERSON] заперечень на відзив на позовну заяву не надали. Як встановлено судом, 08 жовтня 2019 року [PERSON] позичив в [PERSON] 20000 грн., які зобов`язувався повернути до 01 січня 2020 року (а.с.11, оригінал розписки знаходиться в справі №681/1237/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с.15). За даними довідки Грицівської селищної ради Шепетівського району №209 від 02 листопада 2020 року [PERSON] та [PERSON] проживають спільно разом в с.Мала Шкарівка, ведуть спільне господарство (а.с.6). Відповідно до даних свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.09.2008 р. (а.с.10). Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Як слідує з розписки від 08 жовтня 2019 року, [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо предмету договору, його ціни, строку та порядку виконання зобов`язання. Стосовно укладення спірного договору без відома та згоди позивача, слід вказати на те, що згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України) Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Разом з тим, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі № 522/16362/16-ц (провадження № 61-47310св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18) і від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18). В даному випадку згода позивача [PERSON] на укладення її чоловіком оспорюваного договору позики не є обов`язковою, оскільки, відповідно до умов вказаного правочину, позичальник набув у власність грошові кошти, а не розпорядився майном подружжя без згоди на це другого з подружжя, відтак оспорюваний договір укладений з дотриманням вимог статті 215 ЦК України до його форми, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову та визнання недійсним договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Крім того, відповідно до даних розписки від 27 березня 2020 року, написаної власноруч [PERSON] (а.с.21), остання вказує, що не може повернути позичені її чоловіком [PERSON] 08 жовтня 2019 року кошти в сумі 20000 грн., через відсутність зазначеної суми в сім`ї, гарантує повернути позичені кошти, а також суму процентної ставки за позичені кошти в травні 2020 року, після продажу наявного в їх господарстві майна. Отже, для [PERSON] відомо про наявність боргу за вищезгаданою розпискою, вона не заперечує обов`язку щодо його погашення, тому доводи позивача, що їй невідомо про укладення договору позики та про те, куди її чоловік використав позичені кошти, суд до уваги не бере. За таких обставин, враховуючи, що правові підстави для визнання договору позики від 08 жовтня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, відсутні, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed