Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12.06.1976 Таранівською сільською радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 31. На обґрунтування позову зазначила, що з 12.06.1976 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.Від шлюбу малолітніх чи неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне та повсякденне життя, несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, зловживання відповідачем спиртними напоями, на фоні чого виникають сварки та проявляється відносно неї насилля. Не дивлячись на те, що їхня сім`я вже розпалася, вони не проживають разом понад 15 років, відповідач все одно не бажає в добровільному порядку розірвати шлюб в органах РАЦС, в зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.07.2019 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 11.09.2019. 11.09.2019 через першу неявку відповідача підготовче засідання відкладено до 30.09.2019. Належним чином повідомлені учасники справи на підготовче засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу за його відсутності. За наявності поданих сторонами заяв про судовий розгляд справи за їх відсутності, неявка учасників справи не перешкоджає судовому розгляду справи. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши письмові докази оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частинами 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Під час підготовчого провадження відповідачем подано заяву про визнання позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову. Даними свідоцтва про укладення шлюбу (виданого повторно) Серія [NUMBER] , підтверджується, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.06.1976 (а. с. 7). Позивачем стверджувалося у позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, що фактично подружжя припинило спільне проживання, спору про поділ майна між ними немає, збереження шлюбу не є можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідністю зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі змісту позовної заяви, вбачається наступне: сторони фактично припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть; неповнолітніх дітей не мають; збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача; спору про поділ майна між сторонами немає. Враховуючи, що: позивач [PERSON] у заяві наполягала на розірванні шлюбу; відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову; подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечило б інтересам позивача, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] до підготовчого засідання подав заяву про визнання позову, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до положень статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідачем подана заява про визнання позову до початку розгляду справи по суті, вимоги позивача про повернення їй 50 відсотків судового збору з державного бюджету та стягнення 50 відсотків судового збору з відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved