Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на нерухоме майно в звязку з відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину та просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 21 квітня 2011 року її батька [PERSON] на гараж № 1512, який розташований на території гаражного кооперативу «Сигнал» за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Комунальна, 3, який складається з: гаражу літ. «А» загальною площею 48,2 кв.м., до складу якого входять: гараж-1 площею 18,7 кв.м., комора-2 площею 12,5 кв.м., оглядова яма-І, площею 1,3 кв.м., підвал-ІІ площею 15,7 кв.м. При цьому [PERSON] зазначає, що 21.04.2011 року помер її батько [PERSON] За довго до його смерті, а саме 09.11.2008 року померла його дружина та відповідно мати позивачки [PERSON]. Після смерті батька відкрилась спадщина у вигляді гаражу № 1512, який розташований на території гаражного кооперативу «Сигнал» за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Комунальна, 3. Забудовником даного гаражу був її батько, про що свідчить довідка гаражного кооперативу «Сигнал» від 18.01.2000 року Згідно виданого ГК «Сигнал» реєстраційного посвідчення, що видано члену ГК «Сигнал» [PERSON], гараж № 1512 належить йому на праві власності на автостоянці ГК «Сигнал» і записаний в реєстрову книгу 01 березня 1996 року за № 30. 17 вересня 2012 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» складено та видано на імя [PERSON] технічний паспорт на зазначений гараж № 1512, за результатами проведеної технічної інвентаризації, інвентаризаційна справа № 68. У зазначеному технічному паспорті виконавець зазначив збудований гараж, а також, а також зазначив рік його будівництва 1990 рік. Проте [PERSON] за життя не встиг зареєструвати на себе зазначений гараж в КП «Білгород-Дністровське БТІ». Своїм заповітом померлий визначив єдиного спадкоємця доньку [PERSON] Інших спадкоємців, в тому числі які б мали право на обовязкову частку спадкування, немає. Після смерті батька позивачка продовжує управляти його майном, прийняла його у спадщиною, 10 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за її заявою заведено спадкову справу № 01/2011. На звернення позивачки 15 листопада 2016 року до приватного нотаріуса [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначений гараж, їй було надано постанову «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії», в якій зазначено, що позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гараж № 1512, який знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Комунальна, 3 після померлого 21 квітня 2011 року [PERSON], у звязку із тим, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не надано документа, що посвідчує право власності на гараж, окрім вищевказаних документів: довідки ГК «Сигнал», реєстраційного посвідчення ГК «Сигнал» і технічного паспорту на зазначений гараж і з цього приводу рекомендували звернутися до суду. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутністю, позовні вимоги підтримує. Представник Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача згідно з якими Білгород-Дністровська міська рада заперечує проти задоволення позовної заяви. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не зявився, у порядку заочного розгляду справи. У відповідності з ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участі у справі,чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи доводи сторін суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, в 1990 році в гаражному кооперативі «Сигнал», що розташований по вул.. Комунальній, 3 в м. Білгород-Дністровському, [PERSON] збудував гараж № 1512 загальною площею 48, що вбачається з технічного паспорту виготовленого КП «Білгород-Дністровське БТІ» 17.09.2012 року, інвентаризаційна справа № 68. Згідно з довідкою ГК «Сигнал» № 223 від 18.01.2000 року [PERSON] на території, закріпленої рішенням виконкому № 946 від 19.09.1996 року за кооперативом, була виділена земельна ділянка для будівництва гаражу № 1512 на стоянці № 28. Відповідно до Реєстраційного посвідчення, виданого Головою гаражного кооперативу «Сигнал», [PERSON] на праві приватної власності належить гараж № 1512, про що 01.03.1996 року внесено запис в реєстрову книгу під № 30. 21 квітня 2011 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 249592, видане відділом ДРАЦС по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 227. Заповітом від 14.01.2009 року посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], померлий своїм єдиним та повним спадкоємцем обрав [PERSON] позивачка по справі. На запит суду була надана копія Спадкової справи (№ 01/2011) померлого [PERSON], що заведена 10.10.2011 року нотаріусом [PERSON] З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що 10.10.2011 року вона була відкрита за заявою позивачки про прийняття всієї спадщини за заповітом. 02 серпня 2012 року приватний нотаріус [PERSON] видала позивачці Свідоцтво про право на спадщину за заповітом згідно з яким позивачка успадкувала грошові кошти [PERSON] в розмірі 10819,27 гривень. 15 листопада 2016 року приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] (діюча в порядку заміщення приватного нотаріуса [PERSON]Ю.), за результатами заяви [PERSON] винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гараж № 1512, який знаходиться у м. Білгород-Дністровський по вул.. Комунальній, 3, після смерті [PERSON], мотивуючи відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно. Згідно з п.4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації проводиться нотаріусом після подання установчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту вказаного майна. Відповідно до положення ст.. 5 ЦК України, підлягають застосуванню нормативні правові акти чинні на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент придбання спадкодавцем будь-яких прав на майно (гараж № 1512 по вул.. Комунальній, 3, м. Білгород-Дністровський) яке наразі є предметом спору. Згідно з письмовими розясненнями Державної архітектурно-будівельної інспекції України №40-19-7155 від 11.10.2012 року, домоволодіння, завершені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають введенню в експлуатацію, тобто право власності набувається забудовником за декларативним принципом шляхом отримання свідоцтва про право власності на майно в органах реєстраційної служби за місцем розташування обєкту будівництва. Суд погоджується з наголошеннями позивачки, що на момент завершення будівництва зазначеного гаражу не існувало жодного нормативного акту, що передбачав би процедуру введення завершеного будівництвом приватного гаражу в експлуатацію. Радою Міністрів Української РСР була прийнята Постанова від 12 березня 1981 року №125 «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», якою також не було передбачено прийняття в експлуатацію приватних гаражів, що збудовані фізичними особами. Так, відповідно до п.п. «к» п.2 зазначеної Постанови передбачалось прийняття в експлуатацію державними приймальними комісіями (призначеними виконкомами районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів) жилих будинків, гуртожитків, будинків дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, незалежно від їх відомчої належності, а також усіх обєктів житлово-цивільного призначення, які збудовані на кошти міжгосподарських підприємств (організацій) у сільському господарстві, а також колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій або замовниками (забудовниками) яких є виконкоми районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва. Зазначеною Постановою було встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію обєктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів АРК, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням з Держбудом. У відповідності до цієї Постанови місцевими органами влади в свій час були розроблені та затверджені, за погодженням з Держбудом, Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів недержавної власності (по всіх регіонах України) державними технічними комісіями. Тобто, до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Згідно п.3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим Наказом №91 від 24.06.2011 року, прийняття в експлуатацію обєктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений обєкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. За приписами абзацу 2 п.3.1 Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Після прийняття Верховною Радою 17 лютого 2011 року Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з пунктом 9 розділу 5 Прикінцевих положень прийняття в експлуатацію збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюють інспекції державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження таких обєктів. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з ч.1 і ч.2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Вищевикладеного свідчить про те, що правові засади прийняття в експлуатацію обєктів, побудованих до 05 серпня 1992 року, наразі відсутні. Державна архітектурно-будівельна інспекція України в [PERSON] від 01 вересня 2011 року №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» зазначила, що вирішення питання набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, збудовані до 5 серпня 1992 року, наразі вивчається з метою врегулювання на законодавчому рівні. Разом з тим, Державна реєстраційна служба України у звязку з неоднозначністю правозастосовної практики в [PERSON] від 12.03.2013 № 95-06-15-13 розяснила, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Згідно розяснень, що містяться в п.3.2 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи». Відповідно до п. 6 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом зазначених роз'яснень спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується із частинами 3, 5 ст. 376 ЦК і нормами про поняття спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК). Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини 3, 5 ст. 376 ЦК) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину. Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК є суб'єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК. У відповідності до ст.16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Outcome: approved