Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю дружини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 17 лютого 2006 року по 17 вересня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від спільного шлюбу у них дітей не має. Шлюб існував формально, шлюбних та сімейних відносин не підтримували. З березня 2011 року проживають окремо. В період шлюбу, який був лише формальним, оскільки фактично було припинено шлюбні відносини, позивачка [PERSON] скористалася своїм правом на приватизацію земельної ділянки, площею 0,1090 га, кадастровий номер:5620889300:01:001:0409, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що дана земельна ділянка є особистою приватною власністю, оскільки вона її набула в період їх окремого проживання та після фактичного припинення шлюбних стосунків. Просить позов задовольнити. Вказаний позов надійшов до суду 18.02.2021. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. Представник позивачки подала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила розглянути справу без їх участі. Дала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] , в судове засідання неодноразово не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав і позивачка не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивачки. Розгляд справи здійснюється\~ без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2ст.\~247\~ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] (дівоче [PERSON] , згідно свідоцтва про її народження, серії [NUMBER] ) [PERSON] уклали шлюб, про що 17 лютого 2006 року Старорафалівською сільською радою Володимирецького району Рівненської області в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2. Прізвище після державної реєстрації шлюбу позивачка змінила на - [PERSON] . Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯМ №782053, [PERSON] на підставі рішення Старорафалівської сільської ради від 22.02.2012 року надано у власність земельна ділянка, площею 0,1090 га, яка розташована в [ADDRESS] , Цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 5620889300:01:001:0409. Як зазначено у Витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №216222225, 10.07.2020 року державним реєстратором Борівської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯМ №782053, зареєстровано право власності земельної ділянки з кадастровим номером: 5620889300:01:001:0409. Власником даної земельної ділянки є [PERSON] . Однак згідно листа завідувача Володимирецької районної державної нотаріальної контори на усне звернення [PERSON] щодо оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки №194/01-16 від 18.08.2020, позивачці відмовлено в оформлені даного договору з тих підстав, що земельна ділянка приватизована [PERSON] 11.06.2012 року, саме в той час, коли згідно законодавства, вона вважалася спільною сумісною власністю подружжя. Рекомендовано останній звернутися до суду з позовом про визнання даної земельної ділянки особистою приватною власністю. Судом встановлено, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 11 червня 2012 року приватизована [PERSON] , тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка , який набрав чинності 12 червня 2012 року. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався. При цьому, в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалось спільною сумісною власністю подружжя. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18) та від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17 (провадження № 61-833св20). Згідно із\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1\~ст.60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15. \~\~ Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). \~\~\~\~\~\~ Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. \~\~\~\~\~\~ Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. У відповідності до ч.1\~ст. 57 Сімейного кодексу України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.6\~ст. 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п, 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин, спільне майно його членами не придбавалося, суд, відповідно до ч. 6\~ст. 57 СК\~( 2947-14 ), може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. З урахуванням наведених обставин, а також те, що позивачем належними доказами доведено, що право власності на спірну земельну ділянку вона набула в період окремого проживання із [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин, суд дійшов висновку, що земельну ділянку, площею 0,1090 га, кадастровий номер: 5620889300:01:001:0409, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] , та не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не достатні всі критерії, які дозволяють надати майну статусу спільної сумісної власності. Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивач не ставить. На підставі наведеного,

Outcome: approved