Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що 30 листопада 1996 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у Цюрупинському відділі реєстрації актів громадянського стану, про що було зроблено актовий запис № 22. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем припинено у 2016 році через несумісність характерів та різні погляди на життя. Майновий спір відсутній. На примирення з відповідачем не згодна, на розірванні шлюбу наполягає. Від позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог та про розгляд справи за її відсутності, просить після розірвання шлюбу залишити їй чинне прізвище « [PERSON] ». Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направленням судової повістки, яку отримав вчасно, про причини своєї неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. В зв`язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 30 листопада 1996 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у Цюрупинському відділі реєстрації актів громадянського стану, про що було зроблено актовий запис № 22, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.6). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Майновий спір відсутній. Сімейні відносини сторони припинили у 2016 році через несумісність характерів та різні погляди на життя і не відновлювали їх, намірів на примирення не виказують. Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, оскільки вона наполягає на його розірванні, подружні стосунки між сторонами припинені з 2016 року і не відновлювалися, що свідчить про тривалість формального існування шлюбу, намірів на примирення та відновлення сім`ї жодна із сторін не виказує, тому суд вважає, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, вважає за необхідне з`ясувати прізвище відповідача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до положень ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Суд приходить до висновку про необхідність залишити позивачу її чинне прізвище « [PERSON] ». На пiдставi викладеного,

Outcome: approved