Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 05 вересня 2013 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. За рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. За час шлюбу було придбано деяке майно, в тому числі, житловий будинок № 28 по вул. Будьонного (Шкільна) у с. Жовтневе (Богданівське) Дворічанського району Харківської області. Після розлучення згоди між сторонами щодо добровільного поділу майна не досягнуто, а тому позивачка просить поділити спільне майно подружжя, а саме: житловий будинок, та визнати за нею право власності на ? частину вищевказаного житлового будинку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримав позов та просив задовольнити його у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та пояснили, що дійсно будинок був придбаний за час шлюбу, але кошти на його придбання були особистими коштами [PERSON] та надані його близькими родичами. Позивачка ніяких коштів на придбання житлового будинку не надавала, а тому вважають, що вимоги позивачки та її представника є необґрунтованими. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 05 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. За рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 7). Від шлюбу у подружжя є дитина [PERSON], [INFO] (а.с. 6). За час шлюбу було придбано деяке майно, в тому числі, за договором купівлі-продажу від 25 грудня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON], житловий будинок № 28 по вул. Будьонного (Шкільна) у с. Жовтневе (Богданівське) Дворічанського району Харківської області за 25000,00 гривень. Покупцем будинку є [PERSON] (а.с. 20). Після розлучення згоди між сторонами щодо добровільного поділу майна не досягнуто, В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] пояснив, що житловий будинок було придбано під час шлюбу на спільні кошти подружжя. Під час купівлі будинку [PERSON] віддала [PERSON] свої особисті кошти в сумі приблизно 2000 доларів США, що становило приблизно половину вартості будинку. Проте, будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів позивачка та її представник до суду не надали. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснив, що житловий будинок дійсно було придбано під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя. На купівлю будинку кошти збирали близькі родичі відповідача по справі [PERSON], в тому числі з доходів від оренди землі (а.с. 27-30). Свідок [PERSON], яка є матірю відповідача по справі [PERSON], пояснила, що для купівлі будинку для [PERSON] грошові кошти збирали вона та члени її сімї чоловік [PERSON], її мати [PERSON] та батько [PERSON] Грошові кошти за оренду земельних паїв взяли за 2 роки наперед. Після цього, у липні 2013 року [PERSON] і [PERSON] передали грошові кошти в сумі 2000 доларів США [PERSON], яка є донькою продавця житлового будинку [PERSON], як передплату за продаж житлового будинку, про що було складено відповідну розписку (а.с. 31). [PERSON] і [PERSON] ще влітку 2013 року, тобто ще до реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON], були здатні в повному обсязі розрахуватися за купівлю будинку з продавцем або його родичами, але цього не сталося, оскільки у продавця не були підготовлені необхідні документи. Остаточний розрахунок за купівлю-продаж будинку відбувся 25 грудня 2013 року безпосередньо перед посвідченням нотаріусом договору купівлі-продажу. [PERSON] та [PERSON] передали продавцю грошові кошти в сумі 1000 доларів США. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що в їх присутності у липні 2013 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти за житловий будинок в сумі 2000 доларів США, про що [PERSON] власноручно написала розписку, і підписали цю розписку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31). Остаточно розрахуватися за купівлю-продаж житлового будинку сторони домовилися під час нотаріального посвідчення договору. Суд приймає до уваги, що договором купівлі-продажу житлового будинку передбачено, що продаж зазначеного будинку вчинено за ціною 25000 гривень, які повністю сплачені покупцем до підписання цього договору продавцеві (а.с. 20), що підтверджується, в тому числі, розпискою (а.с. 31) та не суперечить іншим доказам по справі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,\~ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено. що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно правової позиції Верховного Суду України, наведеній у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання\~майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповіднодо ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивачкою та її представником не надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнають, заперечують проти їх задоволення. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася позивачка та її представник, як на підставу своїх вимог, а відповідач та його представник, як на підставу своїх заперечень, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed