Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 04.03.2014 у розмірі 25000 гривень, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення невиконання основного зобов'язання, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, втрати від інфляції з розрахунку на день винесення рішення судом, а також судові витрати в розмірі фактично понесених на час винесення судом рішення по суті та витрати на правову допомогу. Свої вимоги обґрунтувала тим, що надала відповідачу у борг кошти у розмірі 25000 гривень, які відповідач зобов'язався повернути протягом одного року, тобто у строк до 03.03.2015. На підтвердження отримання коштів відповідач надав відповідну розписку датовану 04.03.2014, в якій вони обумовили істотні умови щодо суми позики та строку її повернення. Однак, в обумовлений строк, тобто до 03.03.2015, і до дня звернення до суду відповідач взяте на себе зобов'язання не виконав і борг не повернув. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а справу просить розглядати за її відсутності, не заперечує проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки невідомі. Згідно з ухвалою Знам'янського міськрайонного суду від 22.10.2015 розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Із наданої суду копії розписки від 04.03.2014 вбачається, що [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 25000 гривень та зобов'язався повернути їх протягом одного року, тобто до 03.03.2015 (а.с.7). Аналізуючи зміст вказаної розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з договору позики, відповідно до яких, позивач передав відповідачу 25000 гривень, а відповідач у свою чергу зобов'язався повернути зазначені гроші протягом одного року, тобто до 03.03.2015. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст.11 ЦК України, і повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачено ст.3 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, а також інших актів цивільного законодавства, а в разі відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене та виходячи із засад змагальності цивільного судочинства і меж судового розгляду, обов'язку сторін щодо доказування та подання доказів, а також враховуючи, що позивачем не зазначено ні суму пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення невиконання основного зобов'язання, ні суму 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, ні суму втрат від інфляції з розрахунку на день винесення рішення судом, та не додано їх розрахунок, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], а саме стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 25000 гривень та судові витрати, підтверджені матеріалами справи, в сумі 487 грн. 20 коп. В частині стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки не встановлено, яка саме правова допомога надавалася, не зазначено розмір цих витрат та відсутній їх розрахунок, відповідно до ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», також відсутні квитанції чи будь-які інші платіжні документи, які підтверджують заявлену вимогу. На підставі викладеного, ст.ст.509, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial