Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у шлюбі з 31 травня 1997 року, який зареєстрований Дворічанським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області. За час спільного життя позивач прийшла до висновку, що у них з відповідачем різні характери та погляди на життя, шлюбних стосунків не підтримують, їх шлюб носить формальний характер, вважає, що збереження шлюбу з відповідачем не можливе. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, згоден на розірвання шлюбу. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, згідно з свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №015473 від 31 травня 1997 року, виданого Дворічанським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області, [PERSON] та Кліпко (після реєстрації шлюбу [PERSON]) [PERSON] 31 травня 1997 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №11. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ВЛ №147780 від 24 лютого 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дворічанського районного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народилася 15 лютого 2009 року, батько [PERSON], мати [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ВЛ №147779 від 24 лютого 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дворічанського районного управління юстиції Харківської області, [PERSON] народився 15 лютого 2009 року, батько [PERSON], мати [PERSON]. Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у звязку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм СК, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23.06.2005 року N 2709-IV «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини. Віповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно з ст. 51 Конституції України таст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною 3 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Відповідно до ст.ст. 110 - 112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст. 109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно - сімейних відносин являється втрата поваги один до одного та взаєморозуміння, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Крім того сторони живуть окремо, спільного господарства не ведуть. Сімя розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сімю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на предявлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечував проти цього. За таких обставин справи, згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити прізвище [PERSON].

Outcome: approved