Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] після досягнення ним повноліття, у розмірі ? частини заробітку щомісячно, починаючи з лютого 2016р. на період навчання. Позивач у позові вказав, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано 21.09.2012р., від якого мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що мешкають разом з нею. З 01.09.2015р. син [PERSON] навчається у Харківському машинобудівному коледжі на 1 курсі до 30 червня 2018р. Оскільки відповідач з лютого 2016р. матеріальну допомогу синові не надає, хоча має таку можливість, оскільки він працює на заводі Електроважмаш м. Харкова, інших осіб на своєму утриманні не має, вона вимушена звернутися до суду Позивач у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити пояснивши, що син [PERSON] навчається у м. Харкові у машинобудівному коледжі, на даний час стипендію не отримує, не працює, оскільки навчається за денною формою навчання, і тому вона не в змозі самостійно утримувати сина, а відповідач має змогу допомогти дитині отримати освіту, оскільки він не є інвалідом, працює офіційно, отримує заробітну плату, проживає разом з ними, але матеріально не допомагає, особові рахунки по квартирі розділені, але відповідач не сплачує комунальні послуги за свою кімнату і тому вона оплачує послуги за всю квартиру щоб не було заборгованості, інших дітей та осіб, які б знаходились на його утриманні, не має. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав повністю, оскільки вважає, що він сплатив аліменти до повноліття, зазначивши, що на даний час він працює, але його дохід не достатній, проживає в квартирі разом з колишньою дружиною та повнолітніми синами, особові рахунки по якій розділені. Вислухавши сторони, перевіривши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд в порядку ст. ст. 191, 198-200 СК України, з урахуванням вимог ст. ст. 182, 184 СК України, приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], який народився 09 червня 1996 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії І-ВЛ № 292478 та не заперечується відповідачем (а.с. 7). Згідно наданої довідки ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» № 29 від 18.03.2016 року [PERSON] проживає разом з матірю [PERSON] (а.с. 6). На даний час [PERSON] навчається в Харківському машинобудівному коледжі на 1 курсі зі спеціальності «Механічні вимірювання», за денною формою навчання, за бюджетом, з терміном навчання з 01.09.2015р. по 30.06.2018р., на підтвердження чого надана довідка Харківського машинобудівного коледжу № 488 від 28.03.2016р. (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня предявлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Відповідно до ч. 3 ст. 198 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 цієї ж Конвенції про права дитини, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 199 СК України : ч. 1 - якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, ч. 2 право на утримання припиняється у разі припинення навчання, ч. 3 право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу; згідно ч. 2 цієї ж статті, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, якою передбачений мінімальний розмір аліментів визначений у твердій грошовій сумі. Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Суд наголошує на тій обставині, що при відсутності хоча б однієї з перелічених умов аліментне зобов'язання, пов'язане з утриманням батьками своїх повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, не виникає. Наявність потреби в аліментних виплатах на навчання повинна бути підтверджена. Як встановлено у судовому засіданні, син відповідача навчається на бюджетній основі, за денною формою навчання, тому не має змоги працювати, стипендію не отримує, не має іншого заробітку чи доходу, а тому потребує матеріальної допомоги. Оскільки відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина, а він цього потребує по причині продовження навчання, і, враховуючи, що відповідач працездатного віку, не є інвалідом, не має інших осіб на утриманні, суд приходить до висновку, що відповідач спроможний надавати таку допомогу та має змогу сплачувати аліменти на утримання свого повнолітнього сина на період навчання, але не більше, ніж до досягнення сином 23 - річного віку. Крім того, навчальний заклад, де навчається син відповідача, знаходиться в іншому населеному пункті - м. Харкові, що потребує додаткових коштів на оплату за проїзд у громадському транспорті та на харчування під час занять. Також необхідні кошти на купівлю підручників та іншого навчального приладдя, купівлю одягу, харчування вдома та оплату комунальних послуг. При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: дитина проживає з матірю і знаходиться на її утриманні, навчається за денною формою навчання, на державній основі і тому не має змоги працювати, стипендії не отримує, відповідач не є пенсіонером чи інвалідом, працює офіційно, отримує постійний дохід, але довідка про розмір заробітної плати відповідачем не надана, інших осіб на своєму утриманні не має, будь-яких доказів щодо неможливості сплачувати аліменти на утримання дитини відповідач не надав. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 1330 грн., з 1 травня - 1399 грн., з 1 грудня - 1496 грн. Але згідно з визначенням прожиткового мінімуму, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, тому обмежувати розмір аліментів лише розміром прожиткового мінімуму доходів суд вважає не можливим. Разом з тим, суд при визначенні розміру аліментів прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. З урахування встановлених обставин, враховуючи матеріальне становище та стан здоровя платника аліментів, який на даний час працює, має регулярний дохід, розмір якого не підтвердив, відсутність на його утриманні інших осіб, матеріальне становище та стан здоровя дитини, яка проживає з матірю і знаходиться на її утриманні, навчається за денною формою навчання та не має можливості працювати, а також те, що навчальний заклад знаходиться в іншому населеному пункті, що передбачає додаткові витрати на проїзд та харчування під час занять, та враховуючи думку позивача, яку вона висловила у судових дебатах про неможливість самостійно дати можливість синові отримати фахову освіту, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини від його доходу щомісяця до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж до досягнення 23-річного віку, з дня предявлення позову, а не з лютого 2016р., як заявлено у позовних вимогах, оскільки позивачем не надані суду докази того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не змогла їх одержати у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного і

Outcome: partial