Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності та уточнивши свої позовні вимоги просить суд встановити факт, що квартиру [ADDRESS], площею 62,25 кв.м., зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] вона придбала за свої особисті кошти, та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які вона отримала в якості доплати при обміні квартири [ADDRESS] та оформлена на сина [PERSON] 03.02.2001 року договором купівлі-продажу. [PERSON] зазначає, що насправді договір купівлі-продажу між продавцями та її сином було укладено в усній формі в лютому 2000 року, однак через відсутність у продавця довіреності від доньки, яка згодом була отримана в 2001 році, нотаріальний договір був укладений в 2001 році в той час коли син вже уклав шлюб з [PERSON] Позивач дізналась, що Одеський апеляційний суд своїм рішенням виділив ? частину квартири [PERSON], без участі в суді [PERSON], визнавши квартиру сумісною власністю подружжя, посилаючись на договір купівлі-продажу який зареєстрований через одинадцять місяців після укладення шлюбу, але квартира придбана за кошти [PERSON] та не має ніякого відношення до сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тими самими доводами, що були викладені в письмовому запереченні згідно з яким вона просить у задоволенні позовної заяви відмовити, оскільки вона надумана та необґрунтована. Так, [PERSON] зазначає, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.07.2001 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за проданий автомобіль Мерседес-Бенц в розмірі 6317 грн. 50 коп. Позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено, визнано [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою [ADDRESS] та знято з реєстраційного обліку. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.12.2011 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 06.07.2001 року та ухвалено нове: провести поділ квартири [ADDRESS], що є обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 25.07.2012 року було залишено в силі рішення апеляційного суду. Дослідивши матеріали справи, прийнявши до уваги доводи сторін, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 11.11.1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] поміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], що належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло видане 20.11.1996 року на належну на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором міни серії ААН № 173166, реєстровий № 6026, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] 03.02.2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 484, за яким [PERSON] придбав, став власником спірної квартири [ADDRESS]. Відповідно до п.2 вищевказаного Договору міни від 11.11.1998 року, міна зроблена без доплат. Таким чином, повністю спростовуються наголошення позивача про те, що вона отримала доплату по договору міни та отримані кошти вона віддала сину [PERSON] на придбання спірної квартири [ADDRESS]. Наголошення позивача про те, що нібито договір купівлі-продажу був в усній формі укладений в 2000 році та через відсутність довіреності був посвідчений 03.02.2001 року свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли. Позивач не надала суду для дослідження жодного достовірного та повного доказу обґрунтованості заявлених вимог, з наявних матеріалів не можливо встановити дійсність обставин які вона описує, а ґрунтуватись на припущеннях під час вирішення справи суд не може. Згідно з\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч.1 ст. 213 ЦПК). Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. До того ж, враховуючи наявність рішень трьох судових інстанціях, що були надані [PERSON], та їх результат, суд не може задовольнити позовні вимоги не пересвідчившись в їх правомірності та обґрунтованості, оскільки таке рішення може призвести до грубого порушення прав власності безпосередньо [PERSON], що є недопустимим. Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Крім того, суд критично оцінює характер заявлених позовних вимог з їх наслідком, зокрема, позивач просить суд встановити факт належності їй спірної квартири та визнати за нею право власності, хоча, по суті вона просить визнати недійсним договір купівлі-продажу та без подальшого скасування державної реєстрації визнати за нею речове право. Такого роду захисту майнових справ цивільним законодавством не передбачено. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути \~визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Беручи до уваги вищевикладене, надавши належну правову оцінку всім представленим доказам, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог, оскільки її наголошення свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed