Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири як на частку в майні, що є спільною сумісною власністю подружжя та звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги мотивує тим, що 20.02.1999 року між позивачем та [PERSON] був укладений шлюб. Під час шлюбу, 19.01.2007 року, згідно договору купівлі-продажу вони придбали на спільні кошти квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, вказана квартира є об'єктом права спільної власності подружжя. 10.09.2014 року подружжя розлучилося, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду. Однак, на даний час позивач дізналася, що на дану квартиру постановою державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції 25.06.2015 року накладено арешт під час примусового виконання рішення суду у кримінальні справі про стягнення з [PERSON] моральної та матеріальної шкоди в користь [PERSON]. Вважає вказане протиправним, оскільки вказана квартира знаходиться у володінні не тільки відповідача, а тому порушені її права, оскільки вона не може користуватися вказаним своїм майном. Покликаючись на викладені обставини просить суд визнати за позивачем право на ? частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], як на частку при поділі майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя; звільнити з-під арешту ? частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], обтяження №10224511 від 30.06.2015 року, який накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №47695315, виданою державним виконавцем першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції 25.06.2015 року. В судовому засіданні позивач підтримала позов з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 01.03.2017 року позов визнав та не заперечував проти задоволення заяви, в дане судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам хоч був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про що свідчать матеріали справи. Представники відповідачів позов визнали частково. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20 лютого 1999 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу 19.01.2007 року згідно договору купівлі-продажу ними придбано квартиру, якам розташована за адресою: [ADDRESS], яка була оформлена на [PERSON]. Дана квартира є їх спільною власністю, яка придбана на їх спільні кошти в період шлюбу і вони з чоловіком вказаною квартирою спільно користувалися. На даний час в спірній квартирі проживає позивач із дітьми. 10.09.2014 року подружжя розлучилося, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду (а.с. 18). Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира придбана у період шлюбу, а тому відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Відповідно до п. 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Матеріалами справи підтверджується, що на дану квартиру постановою державного виконавця першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції 25.06.2015 року накладено арешт під час примусового виконання рішення суду у кримінальній справі про стягнення з [PERSON] моральної та матеріальної шкоди в користь [PERSON]. Згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Виходячи з викладеного державним виконавцем при складенні постанови про накладання арешту на квартиру, не було вчинено дій щодо виділення в натурі частки майна кожного з подружжя в праві спільної сумісної власності, а тому знаходження вказаної квартири під арештом, порушує права позивача як співвласника та може унеможливити користуватися нею даною квартирою. Згідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з під арешту. Згідно ст. 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Вироком Ківерцівського районного суду від 03 квітня 2015 року визнано винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 28200 грн. матеріальної шкоди та 30 000 грн. моральної шкоди. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Радчук Л.О. 25.06.2015 року винесено постанову у ВП №47695315 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на спірну квартиру у межах суми звернення стягнення - 58200 грн., що є порушенням прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пунктом 30 цієї ж постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім'ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву [PERSON] задовольнити та визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як на частку в майні, що є спільною сумісною власністю подружжя та звільнити з-під арешту ? частину квартири [ADDRESS], обтяження №10224511 від 30.06.2015 року, який накладено постановою державного виконавця Радчук Л.О. першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції від 25.06.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №47695315 На підставі ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 37. 60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved