Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивачка в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 19.02.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбних відносин сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сторони проживають окремо один від одного, спільне господарство не ведеться. Через постійні сварки та непорозуміння шлюб зберегти неможливо. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав, про що зазначив у поданій 22.02.2016 року до суду заяві, у якій також просив розглядати справу за його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін та у відповідності до ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Згідно з ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до положень ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно ст. 110 СК України шлюб скасовується в судовому порядку, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й жінки із збереженням родини неможливо. Згідно статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і зберігання шлюбу неможливе, сім'я існує лише формально, єдиний сімейний бюджет відсутній, сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, втратили один до одного почуття любові та поваги. Зі свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що при одружені позивач змінила дівочепрізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка «[PERSON]». При цьому, відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про відновлення її дошлюбного прізвища, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте в шлюбі - «[PERSON]». Оскільки ухвалою суду від 12 лютого 2016 року заяву позивача [PERSON] про відстрочення сплати судового збору задоволено та відстрочено позивачеві сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, задовольняючи позов, суд, у відповідності до положень ст.ст. 82, 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у вигляді судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved