Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за даною адресою. В позовній заяві позивач вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] Будинок позивач придбала у [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу від 15.03.2017 року, реєстровий № 241 (а.с. 9-10). При здійсненні купівлі-продажу будинку сторони домовилися, що будинок який відчужується до 16.03.2017 року буде повністю звільнений відповідачем та в тому числі будуть зняти з реєстраційного обліку особи, які в ньому мешкають до 01.04.2017 року, будинок дійсно звільнили але з реєстраційного обліку відповідач не знялася, посилаючись на зайнятість та обмаль часу, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду для захисту свого права власника. Позивач в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява в якій вона позов підтримала, просила його задовольнити, та розглянути справу без її присутності (а.с. 15). Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вона проти задоволення позову не заперечувала (а.с. 16). Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за наявними доказами справи. Суд, дослідивши матеріали справи та представлені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з вимогами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни які мають у приватній власності будинок (квартиру) користуються ним для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати і т.п. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинна сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обов'язків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявна заява відповідача, в якій вона не заперечує проти позову, та підтверджує що не проживає в будинку за місцем реєстрації з власної ініціативи. Враховуючи те, що відбувся перехід права власності від колишнього співвласника будинку, до позивача, те що згідно ч.2 ст. 64 ЖК України відповідач не є членом сім'ї позивача, ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вище вказаному будинку між ними не укладалося, виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11- звільнення особою спірного житлового приміщення та її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, суд приходить до висновку що [PERSON] втратила право користуватися житловим приміщенням в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] та підлягає зняттю з реєстрації за адресою його розташування. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved