Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення компенсації вартості частки у спільному майні. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з вересня 2013 року, після тривалих стосунків, вони з відповідачем почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу в будинку матері позивача, за адресою: [ADDRESS]. З самого початку спільного проживання однією сім'єю вони з відповідачем вели спільне господарство, разом влаштовували спільний побут, мали єдиний бюджет, власною працею поліпшували матеріальне становище їхньої сім'ї, піклувалися один про одного та планували день свого весілля. 25.02.2014 року їх шлюб було зареєстровано у виконкомі Заболотненської сільської ради Крижопільського району Вінницької області. Факт їхнього спільного з відповідачем проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2013 року по 25.02.2014 року підтверджується Актом про проживання без реєстрації від 08.12.2015 року. 26.10.2013 року, в період спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без шлюбу, ними за спільні грошові кошти, в сумі 160000 грн., було придбано легковий автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н. [NUMBER], яким їхня сім'я користувалася аж до 08.06.2015 року, часу припинення спільного проживання. Вказаний легковий автомобіль було зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється добровільно сплатити їй вартість її частки у спільно придбаному автомобілі. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 08.12.2015 року ринкова (дійсна) вартість легкового автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д.н. [NUMBER], станом момент розгляду справи, становить 138455,00 грн. Оскільки зазначений автомобіль придбано нею та відповідачем за спільні грошові кошти, під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, (тобто автомобіль є спільним майном подружжя), а також враховуючи, що її частка у вартості автомобіля є рівною, тому [PERSON] вважає правомірним вимагати у відповідача компенсації їй вартості її частки у спірному автомобілі, в сумі 69277,50 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. В своєму позові [PERSON] ставила вимогу про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] в період з вересня 2013 року по 25 лютого 2014 року, тобто по день реєстрації шлюбу. Але нею не було надано суду незаперечних і переконливих доказів, які б свідчили про те , що у вказаний період [PERSON] та [PERSON] проживали спільно, вели спільне господарство, мали спільні права та обов'язки, вважали себе чоловіком та дружиною. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повідомили суду про те, що бачили [PERSON] на подвір'ї матері позивачки, [PERSON], як він допомагав різати дрова, збирати на городі картоплю, жив в будинку [PERSON] з вересня 2013 року. Про спільне проживання сім'єю, спільний побут, спільний бюджет даним свідкам нічого не відомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що [PERSON] та [PERSON] почали спільно проживати з грудня 2013 року, але подробиці спільного проживання їм також не відомі. Покази свідка [PERSON] про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] з вересня 2013 року не можуть бути прийняті судом як безперечний доказ, оскільки даний свідок не зміг повідомити суду ні час укладення шлюбу між сторонами, ні дату весілля, що свідчить про його необізнаність про їх особисте життя. Натомість [PERSON] повідомила суду, що за час спільного проживання вона та [PERSON] будь-якого майна, окрім автомобіля, за спільні кошти не придбали, спільного господарства не вели і своїх власних коштів для покупки автомобіля не нажили. Сторони підтвердили в суді те, що вони вирішили пожити разом без укладення шлюбу з метою перевірки своїх почуттів та можливості укладення шлюбу згодом. Будь-яких обставин, які б не надали можливості сторонам укласти шлюб у вересні чи грудні 2013 року в суді не встановлено. За таких обставин суд не вбачає підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю за період з вересня 2013 по 25 лютого 2014 року. Сам факт проживання відповідача в будинку матері позивача не доводить наявність усталених стосунків зі взаємними правами та обов'язками, притаманних подружжю, зокрема, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, тощо. Також позивачем не доведено обставин, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, оскільки навіть сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у Постанові від 18 березня 2013 року № 6-66 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Зі слів [PERSON] кошти на придбання автомобіля давали їм матері, кожному по 80000 грн., тобто на купівлю автомобіля вони отримали 160000 грн. Потім ці кошти були обміняні на долари США, та здійснено купівлю автомобіля на автобазарі м. Вінниця. Дане твердження підлягає критичній оцінці, оскільки згідно бюлетеня автотоварознавця № 72 за серпень 2013 року автомобіль коштував біля від 75130 до 78250 грн. Дана вартість відповідає свідченням показам [PERSON]., який повідомив суду, що придбав автомобіль за 9000 доларів США, що на жовтень 2013 року становило біля 72000 грн. Таким чином, твердження [PERSON] про покупку автомобіля за 160000 грн., що прирівнювалось до 20000 доларів США, явно не відповідає дійсності. З врахуванням викладених обставин 2 лютого 2016 року [PERSON] змінила свої покази, та повідомила суду про те, що автомобіль було куплено за 9500 доларів США, а кошти, які залишились від 20000 доларів, вони повернули обом батькам в рівних частинах, що суперечить як показам [PERSON], так і показам свідка [PERSON] Свідок [PERSON] повідомила суду, що всі кошти, які були передані нею дочці, були використані на покупку автомобіля і ніякі кошти їй не повертались, свідок [PERSON] - особисто бачив як за автомобіль продавцеві було сплачено 9500 доларів США, і автомобіль вибирався на ринку по ціні, яка не перевищувала 10000 доларів США, оскільки грошей у [PERSON] більше не було. Відповідач заперечив наявність у нього коштів в сумі 20000 доларів США на момент придбання автомобіля. В підтвердження своїх доводів сторонами було надано довідки Заболотненської сільської ради. [PERSON] надав довідку № 52 від 22.01.2015 року про те, що він був зареєстрований та проживав в [ADDRESS]. [PERSON] надала довідку № 83 від 28 січня 2016 року про те, що сторони проживали в громадянському шлюбі з вересня 2013 року по 25 лютого 2014 року, де саме вони проживали - в довідці не вказано. Оцінюючи дані довідки суд приходить до висновку, що довідка № 52 від 22.01.2015 року видана на підставі реєстраційних даних про місце проживання [PERSON], що підтверджується записом в його паспорті, а довідка № 83 від 28 січня 2016 року містить дані, які не відносяться до компетенції органу місцевого самоврядування, і джерело їх походження не відоме. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: «При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.» Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: «Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу;». Оскільки автомобіль було придбано [PERSON] до укладення шлюбу, а факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] на момент придбання автомобіля в суді не доведено, то суд приходить до висновку, що автомобіль являвся особистою власністю [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed