Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, виданого Великобурлуцькою державної нотаріальної конторою Харківської області 24.04.2007 р., зареєстровано в реєстрі за номером 1259, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у 2018 році покинула свого чоловіка та сина позивача, виїхавши до м. Харкова. З березня 2018 року по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не проживає. 03 листопада 2018 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 03.11.2018 року Великобурлуцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відтак, відповідач на теперішній час не являється членом сім`ї позивача. Оскільки на теперішній час відповідач зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає у позивача, виникають проблеми з нарахуванням їй, як власнику вищевказаного домоволодіння, субсидії на сплату комунальних послуг, чим суттєво порушують права позивача, а тому, остання звернулася до суду з позовом та просила його задовольнити. Позивач вказує, що таке становище порушує її права та інтереси, не дає можливість користуватись своїм приватним житлом та не дає можливості оформити субсидію. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 22 травня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було встановлено 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу 5-тиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Встановлено відповідачу 5-тиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, на адресу суду надала заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення (а.с.31). Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Судову повістку направлено 23 травня 2019 року (а.с.28,29) за місцем реєстрації відповідача, проте не одержана нею. Факт належного повідомлення про наступну дату судового засідання - день, час та місце слухання справи підтверджується судовим оголошенням на офіційному сайті Судової влади України про виклик відповідача в судове засідання (а.с.34.35). На адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, клопотань та заяв від [PERSON] не надходило. Відповідно до п.2, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 липня 2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 квітня 2007 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , (а.с.15). Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] була заміжня за сином позивачки [PERSON] та була прописана, як член сім`ї. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03 листопада 2018 року, виданого Великобурлуцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 29 березня 2019 року за вих. № 1033, в зазначеному будинку зареєстровані: позивач, син [PERSON] , онук [PERSON] , невістка [PERSON] (а.с.11). Отже, відповідача було зареєстровано в будинку, як члена сім`ї. Відповідно до актів - обстеження від 02 жовтня 2018 року та 14 березня 2019 року, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , засвідчено, що згідно домової книги за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , 1952 року народження, [PERSON] , 1978 року народження, [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] , 1982 року народження, однак фактично проживає три чоловіки: [PERSON] , 1952 року народження, [PERSON] , 1978 року народження та [PERSON] , 2000 року народження. [PERSON] з березня 2018 року фактично за місцем реєстрації не проживає (а.с.13-14). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд приходить до висновку, що позивач довів свій позов, а тому вважає, що [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Даних, які б свідчили, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що їй чинилися перешкоди у проживанні в будинку, суду не надано. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Згідно частини 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 к (а.с.02), позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, дана особа просить судові витрати стягнути з відповідача на її користь. Суд вважає, що вимоги позивача в цій частині також підлягають до задоволення.

Outcome: approved