Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить вселити її - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в будинок [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що 12.11.2002 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Драгівської сільської ради. У шлюбі в них народилася одна дитини [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом дитинства і проживає з позивачкою. 08 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області. Після розірвання шлюбу між нею та [PERSON] склалися неприязні відносини у зв`язку з тим, що у нього з`явилася інша жінка, яка почала проживати у спірному будинку. Позивачка здебільшого проживає у Чехії. Разом з донькою вони регулярно приїздять в Україну для проходження курсу лікування та у цей період змушені винаймати житло, оскільки у спірний будинок їх не впускають та, не зважаючи на те, що там знаходяться їх речі, відмовляють у доступі до них. [PERSON] замінено замки на вхідних дверях, оскільки у неї був ключ від вхідних дверей будинку. Звернення до поліції не дало результату. Їй надали листа, у якому зазначено, що у діях відповідача [PERSON] . відсутні порушення кримінального чи адміністративного характеру. Вона не втрачала інтересу до спірного будинку, проте не проживає у ньому з метою уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між нею та колишнім чоловіком. На сьогоднішній день вона не має постійного місця проживання, змушена тимчасово проживати на зйомник квартирах чим зазнає незручностей, також у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та, маючи на утриманні хвору дитину, вона не має можливості постійно знімати інше житло. Тому вважає, що її та дитину слід вселити до спірного будинку. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року клопотання позивачки [PERSON] задоволено та залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Драгівська сільська рада, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зустрічний позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У листопаді 2002 року його син [PERSON] одружився з відповідачкою [PERSON] і стали проживати у його будинку, який він під час їх проживання довів до належного стану. У шлюбі в сина та невістки народилася донька [PERSON] , яка є інвалідом дитинства. Відповідачка зареєструвалася у даному будинку, а після народження дитини зареєструвала і її. Потім син та невістка виїхали на заробітки до Чехії, де прожили біля дванадцяти років та отримали там постійне місце проживання. У 2014 році син з відповідачкою розірвали відносини і припинили проживати разом. У вересні 2015 року шлюб між ними було розірвано. Речі з будинку відповідачка забирати не бажає. Будинок складається з трьох кімнат, дві маленькі прохідні кімнати і одна кімната заповнена речами відповідачки. Відповідачка добровільно знятися з реєстрації не бажає. Своєю поведінкою відповідачка завдає йому та його сім`ї великі незручності. Після розірвання шлюбу з сином у 2017 році відповідачка дізналася про те, що син зустрічається із іншою жінкою, тому почала робити спроби вселитися у його будинок, хоча фактично з 2014 року не проживала у будинку, не надавала жодної допомоги на утримання та ремонт будинку, а з 2015 року перестала бути членом сім`ї. У 2017 році син одружився і від другого шлюбу у 2018 році у нього народився син. Він з жінкою та дитиною проживають у його будинку. Реєстрація ж відповідачки у його будинку завдає йому значних матеріальних збитків, так як впливає на розмір субсидії, тому вважає, що її слід визнати такою, що втратила право на користування його житловим будинком. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 23.08.2019 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] позов підтримав, просив позовну заяву задовільнити у повному обсязі з мотивів, наведених у заяві. У задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] первісний позов визнали частково. Не заперечили проти вселення дитини [PERSON] у спірній будинок. Вважають безпідставним позов в частині вселення [PERSON] Зустрічний позов просять задовільнити, посилаючись на наведені в зустрічному позові обставини. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог у зустрічному позові: Драгівської сільської ради в судове засідання не з`явився. Про ден, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Суд вважає, що справу слід розглядати у відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступного. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.20Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що позивачка за первісним позовом [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.11.2002 року. Після укладення шлюбу вони почали проживати разом у будинку [ADDRESS] , що стверджується записом у паспорті громадянина України [PERSON] про реєстрацію з 02 грудня 2002 року її місця проживання за вказаною адресою та підтверджено в судовому засіданні сторонами у справі. У шлюбі в них народилася одна дитини: донька [PERSON] [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Дитина також є зареєстрованою у спірному будинку. [PERSON] , [INFO] є дитиною інвалідом, що стверджується копією посвідчення серія [NUMBER] 30 від 05.01.2007 року. Шлюб між сторонами розірвано 08 вересня 2015 року згідно рішення Хустського районного суду Закарпатської області, яке набрало законної сили 21.09.2015 року. Як вбачається з довідки № 1580 від 25.07.2016 року, виданій виконкомом Драгівської сільської ради громадянці [PERSON] , [INFO] мешканці [ADDRESS] , неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , інвалід дитинства, знаходиться на утриманні матері. Як стверджено сторонами у справі, тривалий період до розірвання шлюбу вони проживали у Чехії. Після розірвання шлюбу у позивачки та відповідача за первісним позовом склалися неприязні відносини. Відповідач [PERSON] одружився вдруге, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 14 листопада 2017 року і разом з новою сімє`ю мешкає у будинку [ADDRESS] . Одночасно як вбачається з дослідженої у судовому засіданні довідки № 2378 від 14 травня 2019 року, виданої Хустським ДПТІ, право власності на спірний будинок [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано за відповідачем [PERSON] . З наявної у справі копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 65) вбачається, що 25.02.2019 року право власності на спірний будинок на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09.10.2018 року у справі № 309/1890/18 зареєстровано за [PERSON] - відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом, який є батьком відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечує право позивачки на вселення у спірний будинок, який належить його батькові [PERSON] - відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним, однак не заперечує щодо вселення їх з позивачкою спільної доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] як власник будинку [ADDRESS] , ставить вимогу про визнання позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком. Як встановлено в ході судового розгляду позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] регулярно приїжджають в Україну з Чехії для лікування дитини, однак маючи зареєстроване місце проживання в житловому будинку [ADDRESS] не можуть користуватися спірним будинком через перешкоди з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які мотивують свою поведінку тим, що власником будинку є відповідач [PERSON] , а вона втратила право на користування цим житловим будинком. Факт вчинення відповідачами перешкод позивачці на вселення та проживання в спірному будинку визнається сторонами в судовому засіданні, а також доводиться відповіддю Хустського ВП ГУНП в Закарпатській області від 17.07.2017 року № 9027 на звернення [PERSON] , з якої вбачається, що між нею та родичами склалися цивільно-правові відносини, які слід вирішувати в судовому порядку. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР: члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.64 ЖК Української РСР: до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.163 ЖК Української РСР: у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР: визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі встановлених по справі обставин, а також норм ЖК Української РСР, які діють до теперішнього часу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки вона з 02 грудня 2002 року до теперішнього часу на законних підставах належним чином (як член сім`ї власника або наймача будинку) зареєстрована у будинку [ADDRESS] . Неповнолітня дитина позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] також набула право користування спірним будинком у встановленому законом порядку з моменту народження та реєстрації її місця проживання в будинку як члена сім`ї власника або наймача житла. Суд вважає, що проживання позивачки [PERSON] з неповнолітньою дитиною [PERSON] у спірному будинку є тривалим та достатнім, щоб вважати цей будинок їх постійним житлом, іншого постійного житла вони не мають і це не спростовується відповідачами по справі. Мати з донькою ніколи не втрачали зв`язку з цим будинком, вважають його постійним житлом і в період часу, коли приїздять в Україну для лікування та реабілітації дитини інваліда, мають намір проживати у ньому, однак фактично через спротив відповідача [PERSON] - колишнього чоловіка позивачки та його батька - відповідача [PERSON] не мають доступу до спірного будинку. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, а тому неповнолітня [PERSON] має право вільно користуватися житлом родичів, в якому вона зареєстрована на законній підставі. Отже, з огляду на встановлене суд вважає, що позивачку за первісним позовом та відповідачку за зустрічним позовом [PERSON] та її з відповідачем за первісним позовом [PERSON] неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] слід вселити до спірного будинку за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом [PERSON] про визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Однак, як з`ясовано в судовому засіданні, позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом [PERSON] обґрунтовував заявлені ним позовні вимоги до позивачки за первісним позовом [PERSON] тим, що він є власником спірного будинку [ADDRESS] і своєю реєстрацією у даному будинку [PERSON] порушує його права на володіння, користування та розпорядження спірним будинком. Підставою виникнення права власності у [PERSON] на спірний будинок є рішення Хустського районного суду від 09.10.2018 року (справа № 309/1890/18). В ході розгляду даної справи судом досліджено ухвалу Хустського районного суду від 23 жовтня 2019 року, якою заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду задоволено і скасовано рішення Хустського районного суду від 09.10.2018 року по справі № 309/1890/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] та Драгівської сільської ради про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності. З встановленого випливає, що [PERSON] на сьогоднішній день не є власником спірного будинку, а тому не вправі ставити питання про визнання зареєстрованих у будинку осіб такими, що втратили прав на користування житловим будинком. При цьому суд констатує той факт, що на сьогоднішній день як позивачка за первісним позовом [PERSON] з неповнолітньою дитиною [PERSON] так і відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] мають рівні права на користування житлом - спірним будинком [ADDRESS] , а тому вчинення відповідачами за первісним позовом перешкод по вселенню, користуванню та проживанню позивачки [PERSON] разом з дитиною в цей будинок є незаконним. За таких обставин суд вважає зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. слід стягнути солідарно з відповідачів за первісним позовом відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного,

Outcome: approved