Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Позові вимоги мотивує тим, що відповідач є батьком її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вони з відповідачем спільно не проживають з грудня 2015 року, а рішенням Роменського міськрайонного суду від 28 грудня 2015 року шлюб між ними розірвано. Їхній спільний син проживає разом з нею, вона виховує його, піклується про нього та його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач не приймає участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. На даний час у СЗОШ № 1 ім. П. І. Калнишевського формується група учнів для поїздки на екскурсію за кордон, а саме: Польща-Німеччина-Чехія. Її син разом з однокласниками має бажання поїхати на екскурсію в її супроводі, проте відповідач не дає дозволу на виїзд дитини за кордон, що змушує її звернутися до суду з даним позовом. Тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Європи, за маршрутом Україна-Польща-Німеччина-Чехія-Україна на період з 15 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року малолітньому громадянину України [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] за відсутності згоди та супроводу батька [PERSON] В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги [PERSON] визнає повністю, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради у судове засідання не з'явився. До суду від представника третьої особи за довіреністю надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 155 ч. 1, ч. 2 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Повноваження сторін на вчинення дій по визнанню позову судом перевірені. Відповідач не обмежений в цивільній процесуальній дієздатності, а тому розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, включаючи і право на визнання позову. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов.

Outcome: approved