Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду зі зазначеним позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом - ПАТ КБ «Приватбанк», відповідач). В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що 29.01.2014р. між відповідачем та [PERSON] було укладеного договір № SAMDNWFD0070067911900. За умовами договору [PERSON] внесла на депозитний рахунок грошові кошти у сумі 263 300 гривень. В подальшому [PERSON] звернулася до відповідача з листом від 30.05.2014р., в якому просила повернути кошти, внесені на депозитний рахунок відповідно до умов зазначеного договору. 30.07.2014р. між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги до відповідача за договором № SAMDNWFD0070067911900. Про укладення зазначеного договору [PERSON] повідомила відповідача листом від 30.07.2014р. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10.02.2016р. з відповідача стягнуто суму вкладу, яка становила 263 300,00 грн. та відсотки за період з 30.01.2014 по 29.04.2014 у розмірі 11 036,96 грн. Стягнуті за рішенням суду кошти 07.10.2015р. були зараховані на банківський рахунок позивача. За той час, коли відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання з повернення суми вкладу, грошові кошти (вклад) істотно знецінилися, тому посилаючись на приписи ч. 2 ст. 625 та ч. 5 ст. 1061 ЦК України [PERSON] (прізвище до одруження - «[PERSON]») просить стягнути з відповідача 3% річних у сумі 9 889,98 грн., інфляційні втрати у сумі 153 291,68 грн. та відсотки за договором банківського вкладу у сумі 63 523,83 грн. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 226 705 (двісті двадцять шість тисяч сімсот п'ять) гривень 49 копійок, що складаються: 3% річних 9889,98 грн., інфляційні втрати 153291,68 грн., відсотки за депозитом 63523,83 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2016 заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд вказаного заочного рішення залишено без задоволення. В апеляційній скарзі представник відповідача - Крапівцева О.О. просить скасувати вказане рішення, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема неврахування судом, що на підставі листа позивача від 30.05.2014р. договір банківського вкладу між сторонами по справі було розірвано; неповне з'ясування судом обставин справи, а саме яким чином було виконано рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.02.2015р., що впливає на період, за який може застосовуватись положення ст. 625 ЦК України; порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. ст. 598, 625, 631, 1058, 1061, 1070 ЦК України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до таких висновків. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судовим розглядом встановлено, що 29.01.2014р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір №SAMDNWFD0070067911900, відповідно до умов якого [PERSON] внесла на депозитний рахунок 263 300,00 грн. строком на 3 місяці (до 29.04.2014) під 17 % річних (а.с. 9-10). Згідно із частиною 1 статтею 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до п. 6 договору, якщо по закінченню строку вкладу вкладник не заявив банку про намір забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. По закінченню строку вкладу (29.04.2014 р.) [PERSON] не звернулась до банку з заявою про його повернення, у зв'язку з чим, в силу вищезазначених положень договору, він був автоматично продовжений ще на один строк. 30.05.2014р. [PERSON] звернулася до відповідача з листом, в якому просила достроково розірвати договір банківського вкладу та повернути їй грошові кошти в сумі 263 300,00 грн. Відповідач зазначений лист отримав 04.06.2014р. (а.с. 12). 30.07.2014р. між [PERSON] (Первісний кредитор) та [PERSON] (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1.1 договору про відступлення права вимоги Первісний кредитор передає Новому кредиторові, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором № SAMDNWFD0070067911900 від 29 січня 2014 року, укладеним між Первісним кредитором та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». В п. 3.3 договору про відступлення права вимоги зазначається, що первісний кредитор зобов'язаний повідомити боржника про відступлення права вимоги за цим договором шляхом відправки відповідного листа засобами поштового зв'язку із повідомленням про його вручення Боржнику (а.с. 13-15) 30.07.2014р. [PERSON] направила відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги. Відповідач отримав зазначене повідомлення 04.08.2014р., про що свідчить копія повідомлення про вручення поштового відправлення № 6105709566030. Наведені факти свідчать про те, що до позивачки перейшло право вимоги за договором № SAMDNWFD0070067911900 від 29.01.2014р., про що відповідач був повідомлений в письмовій формі (а.с. 16-18). Факт переходу права вимоги від [PERSON] до [PERSON], а також факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків встановлено рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10.02.2016р. у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, яке набрало законної сили (а.с. 19-22). Отже, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України позивач звільнений від обов'язку повторного доведення цих обставин. Вказаним рішенням з відповідача стягнуто суму вкладу, яка становить 263 300,00 грн. та відсотки за період з 30.01.2014 по 29.04.2014 у розмірі 11 036,96 грн. 25.04.2015 р. [PERSON] уклала шлюб, у зв'язку із чим змінила прізвище на «[PERSON]» (копія свідоцтва про шлюб міститься в матеріалах справи) (а.с. 8). 07.10.2015р. стягнуті за рішенням суду кошти у сумі 274 336,96 грн. були зараховані на банківський рахунок позивача, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача. (а.с. 23). У зв'язку з цим безпідставними є доводи апелянта про не встановлення судом першої інстанції коли та яким чином було виконано рішення суду. При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновків, що відповідач своєчасно не виконав грошове зобов'язання та грошові кошти відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) не повернув, а тому, відповідно до ст. 625 ЦК України, має сплатити на користь позивача (як особи, якій перейшло права вимоги) 3% річних та інфляційні втрати за час прострочення. Крім того, виходячи з положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України, суд вирішив, що законними та обґрунтованими є і вимоги позивача про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» процентів за договором банківського вкладу за період до виконання відповідачем своїх зобов'язань за вказаним договором. Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Відповідно до п. 9 договору № SAMDNWFD0070067911900 від 29.01.2014р. вкладник має право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору. Згідно умов договору та положень Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» (п. 2.2.1.35.) відповідач мав протягом двох банківських днів з наступного дня після отримання вимоги [PERSON] (первісний кредитор) від 30.05.2014р. повернути їй вклад, чого ним зроблено не було. Тобто, ПАТ КБ «Приватбанк» своєчасно не виконало відповідне грошове зобов'язання. Факт несвоєчасного виконання своїх зобов'язань відповідачем встановлено і рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10.02.2016р. у справі №643/12083/14-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з огляду на те, що між сторонами існували договірні правовідносини, відповідачем не було вчасно виконано відповідне грошове зобов'язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо законності та обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за весь час прострочення, з урахуванням позовних вимог, тобто з 30.07.2014р. по 30.09.2015р. Доводи представника відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 625 ЦК України з посиланням на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суд України від 20.01.2016р. (справа №6-2759цс15) та від 02.03.2016р. (справа №6-2491цс15), не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки відповідні постанови були ухвалені у справах при вирішенні спорів, які виникли з інших правовідносин. Здійснений судом першої інстанції арифметичний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, апелянтом не оскаржується та здійснений правильно. Щодо стягнення процентів за договором банківського вкладу за період з 01.05.2014р. по 30.09.2015р. (згідно позовних вимог), то відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом п. 4 договору № SAMDNWFD0070067911900 дія договору припиняється з виплатою вкладнику всієї суми вкладу разом з відсотками належних відповідно з умовами договору. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином, проценти на банківський вклад нараховуються від дня наступного за днем надходження вкладу у банк до дня фактичного його повернення вкладникові. Відповідний паровий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21.09. 2016 року по справі №6-544цс16. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь [PERSON] процентів за договором банківського вкладу. При цьому, посилання представника відповідача на безпідставність одночасного стягнення процентів за вкладом та 3% річних за ч. 2 за ст. 625 ЦК України відхиляються колегією суддів, адже вони мають різну правову природу. Так, проценти за вкладом є платою за користування коштами вкладника, а 3% річних за ст. 625 ЦК України мірою відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Водночас, вирішуючи питання щодо розміру (ставки) належних до сплати процентів за договором банківського вкладу після звернення [PERSON] до банку з заявою про повернення вкладу, то необхідно зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Згідно п. 12 договору № SAMDNWFD0070067911900, якщо вкладник вимагає достроково розірвати договір, а строк вкладу вже був продовжений один чи декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. Проценти за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору ще не сплинув, нараховується на умовах, зазначених в п. 11 договору. Пунктом 11 договору № SAMDNWFD0070067911900 встановлено, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не сплинув, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються за ставкою вкладу «на вимогу» за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу до дня розірвання договору. Аналогічні положення містить п. 2.2.2.1. Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк». Укладеним між сторонами договором не було передбачено розмір процентів належних до сплати вкладнику банком у разі несвоєчасного виконання останнім обов'язку щодо повернення вкладу. Проте, як зазначалось вище, в силу положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України, ця обставина не звільняє банк від обов'язку щодо сплати процентів. Згідно ж ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За змістом ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Крім того, системний аналіз пунктів 6, 11, 12, 24 договору № SAMDNWFD0070067911900 дає підстави дійти висновку, що вказаним договором було встановлено, що проценти по ставці 17% річних нараховуються (сплачуються) лише за повні періоди, що передували заяві вкладника про намір розірвати договір. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з банку на користь [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування вкладом за процентною ставкою 17%, тобто ставкою для строкових депозитів. При цьому, суд не застосував норму статті 1070 ЦК України, не взявши до уваги, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідний паровий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 29.06. 2016 року по справі №6-272цс16. Процентна ставка ПАТ КБ «Приватбанк» за вкладом на вимогу становить 3% річних (а.с. 195-198). Отже, з урахуванням позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за депозитом за період з 01.05.2014р. по 30.09.2015р., їх розмір становить 11210,09 грн. (263300,00 * 3% / 365 * 518 = 11210,09) З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити в частині розміру процентів за банківським вкладом (депозитом), що підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial