Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним, зокрема просить визнати недійсною заяву від 02.02.2016 року про відмову від права на обов'язкову частку та від 1/2 частки у спільному майні, посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Л.В., зареєстрованої в спадковому реєстрі за № 58495363. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщини, що складається з частини домоволодіння [ADDRESS] та земельних ділянок. Раніше, 27.10.2011 року [PERSON] було складено заповіт, згідно з яким він усе своє майно заповів внучці [PERSON] Також зазначає, що 02.02.2016 року нею приватному нотаріусу Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Л.В. було подано заяву в якій заявлено про відмову від права на обов'язкову частку в спадщині, яка відкрилася після смерті чоловіка [PERSON] Також заявлено відмову від 1/2 частки у спільному майні, набутому в шлюбі з померлим чоловіком [PERSON] В подальшому десь у в квітні 2016 року [PERSON] вирішила оформити спадщину за померлим чоловіком [PERSON], проте це виявилось неможливим, оскільки 02.02.2016 року відмовилась від своїх прав на майно. При цьому зазначає, що дійсно 02.02.2016 року була в нотаріуса для оформлення документів та підписала надані їй документи, однак, які саме і для чого пояснити не може. Пізніше їй стало відомо, що це була заява про відмову від обов'язкової частки на спадщину та про небажання оформити 1/2 частку в спільному майні. Вказує на те, що наміру відмовлятись від майна в неї не було, так як житловий будинок, яких входить до спадщини, є її єдиним місцем проживання. Однак внаслідок тимчасового психічного розладу та нервового потрясіння у зв'язку із смертю чоловіка, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв'язку з чим просить визнати недійсною заяву від 02.02.2016 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення. При цьому пояснила, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла, подавши нотаріусу відповідну заяву. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Л.В. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 04.03.1967 року, [PERSON] та позивач [PERSON] перебували у шлюбі з 04.03.1967 року. Також встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.08.2015 року [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне спадкодавцеві майно, в тому числі і на житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до довідки Ракошинської сільської ради від 06.05.2016 року, на день смерті [PERSON], який помер [INFO], у дворогосподарстві в [ADDRESS], була зареєстрована [PERSON] (дружина). Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у ст. 1261 ЦК України. Як передбачено ч. 1 ст. 1241 ЦК України, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). При цьому згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У зв'язку з цим судом встановлено, що відповідно до заяви від 02.02.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Л.В., зареєстрованої в спадковому реєстрі за № 58495363, спадкова справа № 4/2016, [PERSON] заявлено про відмову від права на обов'язкову частку в спадщині, яка відкрилася після смерті чоловіка [PERSON] Також заявлено відмову від 1/2 частки у спільному майні, набутому в шлюбі з померлим чоловіком [PERSON] При цьому [PERSON] заявила, про те, що їй відомий зміст заповіту чоловіка [PERSON], відповідно до якого такий усе свої майно заповів [PERSON] Як передбачено ч. 5 ст. 1274 ЦК України, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Таким чином як односторонній правочин, відмова від спадщини може бути визнана судом недійсною у випадках, коли вона мала місце під впливом насилля, погрози, обману, помилки або інших обставин, які згідно з цивільним законодавством є підставами для визнання правочинів недійсними (ч. 5 ст. 202 ЦК України). Як на підставу визнання заяви від 02.02.2016 року недійсною позивач посилається на ст. 225 ЦК України, яка встановлює, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено в п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. До того ж у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз'яснено, що судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди. На виконання зазначених вище вимог судом було призначено судово-психіатричну експертизу для встановлення психічного стану [PERSON] на час підписання заяви про відмову від прийняття спадщини. Відповідно до висновку експерта № 15 від 26.01.2017 року, [PERSON], [INFO], в період складання заяви, адресованої приватному нотаріусу Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Л.В., зареєстрованої в реєстрі за № 8, спадкова справа № 4/2016 у спадковому реєстрі № 58495363, а саме 02.02.2016 року, виявляла ознаки стійкого хронічного розладу у вигляді вираженого психоорганічного синдрому, астенічного варіанту з помірними інтелектуально-мнестичними порушеннями внаслідок органічного ураження головного мозку, який суттєво обмежував її здатність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Оцінюючи висновок експерта, як доказ у цій справі, суд враховує постанову Верховного Суду України від 29.02.2012 року (справа № 6-9цс12) в якій суд вказав на те, висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Суд визнає висновок експерта як належний та допустимий доказ і такий повністю узгоджується з іншими доказами. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання заяви [PERSON] від 02.02.2016 року про відмову від права на обов'язкову частку та від 1/2 частки у спільному майні, посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Гелетей Л.В., зареєстрованої в спадковому реєстрі за № 58495363, спадкова справа № 4/2016, недійсною на підставі ст. 225 ЦК України як таку, що була підписана позивачем в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, розмір якого становить 551,20 грн.

Outcome: approved