Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон України в Чеську Республіку малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька. Участь у справі в якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, взяв орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. У судовому засіданні відповідач позов визнав в частині надання дозволу дитині на виїзд у літній період. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснила, що в Чеській Республіці проживає її мати - бабуся дитини. У зв'язку з тим, що мати підшуковує їй роботу, а знайти роботу в Україні немає можливості, змушена їхати з дитиною за кордон. Дитина матиме в Чеській Республіці належні умови проживання, а також буде відпочивати та оздоровлюватися, оскільки будуть кошти на це. Батько не бажає добровільно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон безпідставно, а якщо і надає, то на дуже короткий строк, що унеможливлює належний відпочинок та оздоровлення дитини. При цьому батько не виявляє бажання бачитись з дитиною. Просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти повного задоволення позову заперечив з підстав, викладених у письмовому запереченні, та суду пояснив, що бажає спілкуватися з дитиною і жодних перешкод у виїзді дитини за кордон не чинить. Надає нотаріально посвідчену згоду на строк, який вважає обґрунтованим - на літній період, оскільки теж має право на участь у вихованні дитини. Мати не повідомляє, куди саме везе дитину, що викликає сумнів у належному забезпеченні нею інтересів дитини. Просив позов задовольнити частково, надавши дозвіл на виїзд дитини у літній період. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Слободян Т.М. у судовому засіданні висловив думку, що дитині слід дати дозвіл на виїзд за кордон у літній період, оскільки є сумнів у належному забезпеченні інтересів дитини матір'ю за кордоном у більший строк. Заслухавши пояснення сторін, думку представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають сімейні правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Свідоцтво про народження [NUMBER] від 06.01.2009 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо [PERSON] (а.с. 7). Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2012 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 6). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дитину в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дитиною встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, місце проживання дитини з матір'ю, досліджені в судовому засіданні характеризуючі дані щодо обох батьків, відносини між батьками і дитиною та вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон не порушує прав [PERSON], як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах [PERSON]. За таких обставин,

Outcome: partial