Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 16.08.2019 у сумі 21360,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 840,60 грн.. В обґрунтування позову вказав, що між ним та відповідачем по справі було укладено договір позики грошей у виді написаної розписки відповідно до якої відповідач позичив у нього 16.08.2018 гроші у сумі 10000 грн. При цьому відповідач зобов`язався повернути до 16.06.2019 року 20000 грн. Свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим є підстави для стягнення з відповідача також інфляційних втрат та 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України. Позивач, посилаючись на вищевикладене та у відповідності до ст. ст. 549, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України просить позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме: відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 16.08.2018 [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10000 грн. під 10 відсотків. При цьому в строк до 16.06.2019 [PERSON] зобов`язався повернути 20000 грн. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначення кількості речей. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з викладеного суд вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, про що свідчить представлена суду розписка. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Наявна в матеріалах справи розписка про отримання грошових коштів містить усі необхідні суттєві умови і підтверджує укладання договору позики. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В даному випадку Розпискою від 16.08.2018 визначено розмір процентів за користування грошовими коштами - 10 відсотків. Враховуючи те, що відповідачем не спростовані обставини отримання 10000 грн. в борг під 10 відсотків та обов`язок повернення позики до 16.06.2019, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу в розмірі 10000 грн. та 10 відсотків від цієї суми в якості процентів за користування позикою, що складає 1000 грн. (10000*10/100), а загалом 11000 грн. При цьому, доводи позову щодо обов`язку відповідача повернути 20000 грн. судом відхиляються, оскільки не ґрунтуються на нормах права щодо правовідносин за договором позики, зокрема, ст. 1049 ЦК України, оскільки на позичальника не може бути покладений обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти (тіло позики) у кількості більшій ніж були передані йому останнім. Щодо розрахунку та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11) та нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11). Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 600,00 грн. Суд зазначає, що сума заборгованості, яка враховується для розрахунку 3 % річних повинна становити 11000,00 грн. Як вже було зазначено судом, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період з 17.06.2019 до 16.06.2020 включно ( період визначений позивачем у позові-365 днів/один рік). Отже, 3% річних слід розраховувати за наступною формулою: 11000 (сума боргу) х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення/100%. При цьому, кількість днів прострочення для розрахунку 3% річних позивач самостійно визначив у позові - 365 дні. Таким чином, 3 % річних складають: 11000х3/365х365/100 = 330, 00 грн. Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення погашення позики підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 330 грн. 00 коп., у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно позовних вимог позивач просить стягнути інфляційні втрати у розмірі 760 грн. станом на серпень 2020 включно. Суд зазначає, що сума заборгованості, яка враховується для розрахунку інфляційних втрат повинна становити 11000,00 грн. Як вже було зазначено судом, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення інфляційних втрат за період з 01.07.2019 по 31.08.2020 включно ( кінцевий період визначений позивачем у позові). Помісячний індекс інфляції починаючи з 01.07.2019 по 31.08.2020 включно складає 99,4 ; 99,7 ; 100,7 ; 100,7 ; 100,1; 99.8; 100,2; 99,7; 100,8; 100,8; 100,3; 100,2; 99,4; 99,8. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція. Розмір інфляційних збитків розраховується за формулою: Інфляційні збитки = Сума боргу х сукупній індекс інфляції / 100% - сума боргу, де Сума боргу - Сума заборгованості (11000,00 грн.), сукупний індекс інфляції: сукупний індекс інфляції за період з 01.07.2019 по 31.08.2020 включно (101,6%), який отримується шляхом перемноження щомісячних індексів інфляції між собою за вказаний період, при цьому, кожне перемноження щомісячних індексів інфляції ділиться на 100 %. Розрахунок інфляційних збитків: 11000 х 101,6 : 100 - 11000 = 176 гривень. Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення погашення позики підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 176 грн. у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача за договором позики у виді розписки від 16.08.2018 підлягає до стягнення основний борг у розмірі 10000,00 грн., проценти за користування коштами у розмірі 1000,00 грн., три відсотки річних від простроченої суми за період з 17.06.2019 до 16.06.2020 включно у розмірі 330, 00 грн. та інфляційні втрати за період з 01.07.2019 по 31.08.2020 включно у розмірі 176 грн., а загалом 11506 грн. 00 коп. Щодо розподілу судового збору. Як вбачається з позову його ціна складає 21360,00 грн. Враховуючи положення Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за подання цього позову до суду складав 840, 80 грн. З квитанції позивача про сплату судового збору вбачається, що ним сплачено судовий збір у розмірі 840 грн. 60 коп. Таким чином, за наслідками розгляду цієї справи з позивача на користь держави слід стягнути недоплачену частину судового збору у розмірі 0,20 грн. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно (53,87 %) задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial