Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним вказавши, що 04.08.1985 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. Під час шлюбу у 2008 року було придбано автомобіль «Фольксваген Бора», реєстраційний номер [NUMBER], 2002 року випуску, номер шасі WVWZZZ1JZ2W322953. Автомобіль зареєстрований на її чоловіка [PERSON]. З 23.07.2015 року вона проживає окремо. В серпні 2015 року вона повідомила [PERSON] про намір звернутися до суду з заявою про розірвання шлюбу та запропонувала добровільно поділити належне їм майно на праві спільної власності. [PERSON] повідомив, що автомобіль «Фольксваген Бора» ним було відчужено [PERSON], їх спільній дочці. [PERSON] продовжує користуватися вказаним автомобілем. Вона не надавала згоди на відчуження автомобілю, автомобіль був відчужений без її відома. Вважає, що відчуження автомобілю не відповідає у сукупності ознакам дрібного побутового правочину, визначеного ч.1 ст.31 ЦК України. Правочин має бути визнано недійсним, як укладений без згоди одного з подружжя. Позивач просить визнати договір купівлі-продажу автомобілю вчинений між [PERSON] та [PERSON]недійсним, привести сторони у стан, який існував до укладення правочину, стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідачів позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа позовні вимоги не визнала, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В письмовому запереченні третя особа вказала, що підставою для реєстрації автомобілю був договір ДП 6-4535 від 02.09.2008 року на УАТБ «Харьков-2». Реєстрація проведена у відповідності до ст.34 Закону України «Про дорожній рух» та Постанови КМ України №1388 від 07.09.1998 року, в редакції від 23.12.2009 року. Транспортний засіб був зареєстрований відповідно до діючого законодавства і його власником був [PERSON]. Підставою для проведення реєстрації ТЗ була довідка-рахунок серії ААЕ №308736 від 01.08.2015 року оформлена ТФ «Полюс». Заслухавши пояснення позивача, представників, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають із наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, власником автомобілю на момент вчинення правочину був [PERSON]. Даних про співвласника автомобілю [PERSON], в свідоцтві про реєстрацію автомобілю «Фольксваген Бора», не було внесено, що підтвердила позивач [PERSON]П в судовому засіданні. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ІІ-ВЛ № 468969 виданого 04.08.1985 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 04.08.1985 року, актовий запис 1110, зареєстрований в [INFO]. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 317700 автомобіль «Фольксваген Бора», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований 01.08.2015 року за [PERSON]. Згідно облікової картки приватного транспортного засобу АХ 9160 ВМ, власником автомобілю є [PERSON], свідоцтво про реєстрацію АХС 128755 від 02.09.2008 року. Згідно Реєстраційної картки ТЗ, автомобіль «Фольксваген Бора», реєстраційний номер [NUMBER], 2002 рік випуску, зареєстрований 01.08.2015 року за [PERSON]. Перереєстрація транспортного засобу на нового власника проведено за довідкою-рахунком №ААЕ308736 від 01.08.2015 року. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною( сторонами) вимог, які встановлено частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Виходячи з викладеного, при укладенні правочину були наявні встановлені законодавством умови необхідні для його укладення. Купівля-продаж автомобілю здійснена власником майна [PERSON], автомобіль переданий новому власнику [PERSON] та проведена державна реєстрація. При вчиненні оспорюваного правочину були додержані вимоги законодавства про купівлю-продаж транспортного засобу, визначені ст.34 Законом України «Про дорожній рух» та Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998р., із змінами від 23.12.2009 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, …». Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобілю укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім того, позивач [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права в інший спосіб, визначений ст.15 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed