Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно дитини, [PERSON] [INFO] . В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що з відповідачем, перебувала у шлюбі з 28 березня 2008 року до 27 вересня 2010 року. Рішенням суду від 27 вересня 2010 року шлюб був розірваний. За час дії шлюбу [INFO] народився син, [PERSON] . З дати розірвання шлюбу по даний час, відповідач життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання з ним спілкуватися та приймати участь у вихованні. Відповідач ухиляється від матеріальної підтримки та утримання дитини. Вказує, що дитина, перебуває повністю на її утриманні та вихованні. Вказані обставини підтверджують факт самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а тому позивач вимушена звертатися в суд з вказаним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно спільної дитини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задоволити в повному обсязі. Вказав, що з 2008 року по 2010 рік позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 27 вересня 2010 року розірвано. За час шлюбу в них [INFO] народилася спільна дитини [PERSON] . Вказує, що у позивача з відповідачем подружнє життя не склалося. Після розірвання шлюбу [PERSON] крім сплати аліментів у розмірі 1000,00 грн. іншої допомоги на утримання сина не надає, не займається його вихованням. Вказує, що ввесь тягар утримання сина та забезпечення йому належних умов для навчання та виховання лежить на його матері [PERSON] . Повідомив, що відповідач елементарно не знає який дошкільний навчальний заклад відвідував син, яку школу та яку спортивну секцію відвідує зараз. Ніколи його не забирав з занять. Вважає, що [PERSON] свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому заявлена вимога про позбавлення його батьківських прав є підставною та такою що підлягає до задоволення. Відповідач в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив. Вказав, що коли розійшлися з дружиною і він приїжджав до сина, йому не давали з ним спілкуватися. Лише приблизно, коли сину виповнилося 5 років йому почали давати частково бачитися і спілкуватися з сином. Вказує, що окрім аліментів у розмірі 1000 гривень купував дитині одяг, іграшки, продукти харчування, займався його вихованням. Повідомив, що фактично вихованням сина займається не мати, [PERSON] , а її мати [PERSON] , оскільки [PERSON] постійно проживає в Чехії. Вказав, що останнього разу йому дали побачитися з сином взимку 2019 року, коли син святкував Різдво з ним у селі Голичівка Корецького району. Свого часу він не надав дозвіл матері на поїздку її з сином на проживання в Крим. Згодом, [PERSON] стала працювати і проживати постійно в Чехії, одружилася там. В подальшому просила його надати дозвіл на виїзд [PERSON] на постійне місце проживання за кордон в республіку Чехію, проте він відмовив. Вважає, що [PERSON] та її мати [PERSON] чинять перешкоди в спілкуванні з сином. Вказав, що бажає спілкуватися з сином, брати участь в його вихованні. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Вказала, що фактично вказаний позов з вказаним предметом та підставами став можливим лише через відмову [PERSON] від надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання в [PERSON] . Вказала, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач хоча і має певні недоліки в питанні вихованні сина та його утриманні, але загалом бажає спілкуватися з сином, брати участь в його вихованні та утриманні. Вважає, що [PERSON] має можливість і бажання виправити ситуацію, має почуття любові до сина, і намір брати участь в його вихованні. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Корецької міської ради Рівненської області в судовому засіданні підтримала висновок Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується лише у виняткових випадках, коли неможливо змінити поведінку та спосіб життя батьків. В даному випадку вважає, що відповідачу можливо надати шанс для виправлення і усвідомлення наявних помилок задля налагодження відносин з сином. Третя особа, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації явки представника в судове засідання не забезпечила, подала заяву про розгляд справи без участі їх представника, підтримали свій висновок від 30 листопада 2020 року №107-40/7893. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється подругою [PERSON] з дитинства. З [PERSON] познайомилася завдяки позивачці. Вказала, що [PERSON] фактично виховує та утримує мати. На канікули [PERSON] приїжджає до неї та проживає протягом усього літа. Батько, крім аліментів в розмірі 1000,00 грн. жодного утримання для сина не надає, не спілкується з сином, участі у вихованні не приймає. Жодного разу [PERSON] не забирав дитину з школи, спортивної секції, не грав з ними в ігри. Мати хоча постійно проживає в Чехії, але цілодобово онлайн контролює процес виховання дитини, цікавиться його навчанням в школі, заняттями в спортивній школі. Вказує, що мати змушена працювати за кордоном щоб утримати сина та дати йому належний рівень виховання та освіти. Стверджує, що мати [PERSON] жодним чином не чинить перешкод [PERSON] в спілкуванні з сином. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється матір`ю позивачки, [PERSON] . Вказала, що фактично вихованням [PERSON] займається вона, так як [PERSON] постійно знаходиться за кордоном. Батько фактично ухиляється від виховання та утримання сина. Пам`ятає як два роки тому батько відвідав сина прийшовши до них на квартиру в місті Києві з пакунком апельсинів. Також пам`ятає, що одного разу батько купив сину телефон. Після розлучення з [PERSON] протягом шести років [PERSON] фактично не бачив батька, який жодним чином сина не підтримував, хоча батько знав про місце проживання сина. Ніколи з школи та спортивної секції батько сина не забирав, останні роки з днем народження не вітав. Вказала, що [PERSON] фактично батька не згадує. Вказала, що однією з підстав для звернення дочки до суду є відмова відповідача від надання згоди для виїзду дитини на постійне проживання за кордон. Вказала, що син образився на батька, коли той не дав згоди на його виїзд за кордон. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що являється матір`ю відповідача. Вказала, що [PERSON] є її сином. Зазначила, що була на родах [PERSON] , спочатку відносини між її сином та позивачем складалися як найкраще, до 8 місяців дитини вони проживали разом в селі Голичівка Корецького району. Повідомила, що [PERSON] неодноразово проживав у них в селі. Потім до 4.5 років мати і бабуся дитини не давали спілкуватися з нею. Вказує, що мати дитини після розірвання шлюбу з [PERSON] знайшла нового чоловіка за кордоном в республіці Чехія, одружилася з ним і мала намір вивезти дитину на постійне проживання за кордон, однак [PERSON] не надав на це своєї згоди. Після чого її сину категорично відмовляють в спілкуванню з дитиною. Вказує, що фактично не її син, а мати дитина ухиляється від виховання дитини, оскільки постійно проживає за кордоном. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється сусідкою матері відповідача. Вказала, що коли народився [PERSON] , то виховувся в Голичівці батьком, [PERSON] та матір`ю [PERSON] . Згодом батьки стали жити в Києві, а літом [PERSON] постійно проживав в Голичівці під наглядом батька та [PERSON] . Дитині батько з бабою купували одяг, іграшки, збирали до школи. Однак згодом відносини погіршилися, мати дитини [PERSON] та її мати [PERSON] стали чинити перешкоди батьку в спілкуванні з дитиною, поміняли телефон. Вважає, що причиною розірвання відносин стало те, що [PERSON] не дав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні вказала, що являється рідною сестрою позивача. Вказала, що шлюб у [PERSON] та [PERSON] не склався. Спочатку разом з сином проживали у селі Голичівка Корецького району, згодом в місті Києві. В 2010 році рішенням суду шлюб розірвано. Згодом відносини розірвалися. Дитину тривалий час батьку не показували. Потім ніби все наладилося, дитина приїжджала в село, відпочивала на літніх канікулах. Батько дбав про нього, все купував, виховував. Коли мати [PERSON] попросила [PERSON] надати дозвіл на виїзд дитини на постійне проживання в Чехію, брат відмовив. Після того дитину почали налаштовувати проти батька, створювали перешкоди у спілкування батька з дитиною. Вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав немає. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В судовому засіданні досліджені надані позивачем письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до яких стверджується, що вихованням і доглядом [PERSON] займається мати [PERSON] та бабуся [PERSON] , а батько [PERSON] самоусунувся від виховання та утримання сина. Також досліджено письмові пояснення чоловіка [PERSON] . [PERSON] відповідно до яких він ніколи не бачив та не знає [PERSON] , останній не цікавиться життям сина. Судом встановлено, що 10 січня 2020 року позивач [PERSON] та [PERSON] , громадянин республіки Чехія зареєстрували шлюб. Згідно характеристики Закладу дошкільної освіти № 469 (Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації районного управління освіти), вихованням [PERSON] займалася мама, [PERSON] , батько участі у вихованні сина не приймав. Згідно з довідкою середньої загальноосвітньої школи № 281 Святошинського району м. Києва, виданої директором школи [PERSON] , [PERSON] , навчається в 5 - В класі. Відповідно до характеристики, наданої закладом загальної середньої освіти № 281 Святошинського району м. Києва, малолітній [PERSON] навчається у школі з першого класу. Мати [PERSON] , громадянка [PERSON] , постійно цікавиться навчально-виховним процесом сина. Батько [PERSON] , громадянин [PERSON] , ніколи не цікавився успіхами сина, не виходив на зв`язок з класним керівником дитини. Відповідно до характеристики, наданої дитячо-юнацькою спортивною школою № 17 Святошинського району міста Києва, активну участь у житті малолітнього [PERSON] беруть його мати, громадянка [PERSON] , та бабуся, громадянка [PERSON] . Відповідно до характеристики, наданої Морозівською сільською радою Корецького району Рівненської області № 830 від 04.11.2020 року, громадянин [PERSON] за час проживання на території сільської ради зарекомендував себе з позитивної сторони. Громадського порядку не порушував, скарг щодо його поведінки не надходило. Згідно з довідками, наданими комунальним некомерційним підприємством «Корецька центральна районна лікарня» Корецької районної ради Рівненської області від 04.11.2020 року, громадянин [PERSON] на диспансерному обліку у психіатра та нарколога не перебуває. Згідно висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування №107-40/7893 від 30 листопада 2020 року вважає за недоцільне позбавити батьківських прав, [PERSON] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В засіданні досліджено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 22 липня 2010 року відповідно до якого в порушення кримінальної справи за фактом ймовірного побиття [PERSON] . [PERSON] було відмовлено. Зважаючи на наведене, суду не надано належних та допустимих доказів з огляду на презумпцію невинуватості вини [PERSON] в регулярному нанесенні побоїв [PERSON] . Згідно з довідкою-розрахунком від 21 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] станом на 21 жовтня 2020 року аліменти сплачує регулярно в повному обсязі, заборгованість становить лише 930,50 грн. В судовому засіданні встановлено, що станом на день розгляду справи заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. У відповідності до пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має особа, в сім`ї якої проживає дитина. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини. Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Також, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, про що зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року. На рівні як міжнародного права так і на рівні національного законодавства регулювання правовідносин щодо забезпечення дитині належних умов її зростання здійснюється з урахуванням принципу дотримання найкращих інтересів дитини, яка повинна виховуватись з врахуванням забезпечення її права на турботу про неї саме обох батьків та розвитку у дитини відчуття спорідненості. Таким чином позбавлення батьківських прав є крайньою формою втручання держави у права відповідача у приватноправові відносини між батьком чи матір`ю дитини та самою дитиною та таке втручання є виправданим лише у випадку доведення руйнуючого негативного впливу одного чи обох з батьків на розвиток дитини. Як роз`яснено в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 №3 Зважаючи на те,що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Вказані висновки викладені в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19, від 06.05.2020 у справі № 641/2867/17-ц. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Судом встановлено, що між сторонами фактично виник спір щодо надання згоди позивачу відповідачем на виїзд неповнолітньої дитини на постійне місце проживання за межі України. При вирішенні спору судом приймається до уваги, що відповідач сплачує аліменти на користь дитини, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, враховуючи, що відповідач усвідомлює винний характер своїх дій, визнає свою недостатню активність в участі житті дитини та прагне відновити спілкування із сином на належному рівні, суд приходить до висновку, що позбавлення батька його батьківських прав є непропорційним переслідуваній меті, оскільки захистити інтереси дитини в даному випадку можливо іншим чином шляхом надання часу батькові для виправлення своєї винної поведінки у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог та вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність виправлення своєї поведінки та вважає за необхідне покласти обов`язок контролювати виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed