Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] 50% понесених додаткових витрат на утримання дитини -їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , в сумі 4050 гривень, посилаючись на те, що відповідач не приймає участі в додатковому утриманні дитини, а визначеного судом розміру аліментів, які сплачує відповідач, не вистачає для належного розвитку, виховання та лікування сина. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, до суду надіслала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.88). Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Дем?яненко В.П. позовних вимог не визнали, надавши відзив на позовну заяву (а.с. 31-35). Суду пояснили, що позивач не підтвердила належними доказами додаткових витрат, які вона понесла на утримання дитини, а саме на лікування зубів в клініці «МамаДентіст». Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну неповнолітню дитину -сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.9), який згідно рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 68/9 від 24.04.2019 року «Про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір?ю [PERSON] » проживає з позивачкою (а.с.10). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.01.2013 року до повноліття дитини, що підтверджується копією постанови старшого державного виконавця Тетіївського районного відділу ДВС від 13.09.2018 року про прийняття виконавчого провадження № 46308692 з примусового виконання виконавчого листа № 380/63/13-ц від 05.02.2013 року до виконання (а.с.12). В період з 26.06.2019 року по 15.07.2019 року малолітній [PERSON] проходив лікування в клініці «МамаДентіст» в м. Києві, загальна вартість лікування зубів склала 8100 гривень, що підтверджується випискою ТОВ «МамаДентіст» (а.с.78) та актами лікування від 26.06.2019 року, 07.07.2019 року, 15.07.2019 року (а.с. 79-81), 50% яких позивач бажає стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов?язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що додатковими витратами на дитину, 50% яких позивач бажає стягнути з відповідача, є лікування малолітнього [PERSON] в клініці «МамаДентіст» в м. Києві, загальною вартістю 8100 гривень. Проте позивач не підтвердила належними доказами те, що лікування оплачено та вартість лікування в сумі 8100 гривень сплатила саме вона, до матеріалів справи не додано жодного розрахункового документу, яким відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг) є документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Надані позивачем виписка ТОВ «МамаДентіст» та акти лікування від 26.06.2019 року, 07.07.2019 року, 15.07.2019 року не є належними доказами у справі, оскільки не підтверджують оплату лікування позивачем. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed