Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дитині дозволу на виїзду дитини за кордон без згоди одного з батьків. В позовній заяві вказав, що 15.10. 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу народилася дитина - [PERSON] [INFO]. Однак, одразу ж після народження дитини відповідач заявив, що не готовий стати батьком та не бажає більше жити з позивачкою однією сімєю. Вже 08 червня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] м Анатолійовичем було розірвано. З тих пір відповідач більше не цікавиться життям та розвитком власної доньки, аліменти на її утримання сплачує рідко та в тих розмірах, в яких сам забажає. Доньку не відвідує та не спілкується із нею жодним іншим чином. [PERSON], влаштовуючи власне особисте життя на даний момент вийшла заміж за громадянина [PERSON], а тому досить значний період календарного року перебуває саме в Королівстві [PERSON]. [PERSON] в цей час проживає та знаходиться на утриманні та догляді дідуся та бабусі [PERSON] та [PERSON]. Зважаючи на те, що у дитини є можливість відвідати країни Європи та необхідність виїзді за кордон до матері, стало питання про відсутність такого дозволу з боку батька - [PERSON], тому просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просиві його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заперечення, які долучені до матеріалів справи. Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. 15.10. 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу народилася дитина - [PERSON] [INFO]. 08 червня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] м Анатолійовичем було розірвано. 29.01.2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] Санчес Санчес громадянином [PERSON]. [PERSON] Санчес Санчес надав лист запрошення № Е00555872 [PERSON], [INFO] для відвідування [PERSON] у супроводі [PERSON] та [PERSON] в період з 20.07.2016 року по 18.10.2016 рік. Для виїзду дитини за межі України необхідна згода відповідача, який таку згоду не надає. З матеріалів справи із позицій відповідача, які викладені ним у запереченнях, які долучені до матеріалів справи вбачається, що відповідач, як батько дитини, заперечує про її тимчасовий виїзд за кордон, тому що він впевнений в тому, що позивачка [PERSON] має намір вивезти дитину на постійне проживання у [PERSON] і у зв'язку з цим він не надає даного дозволу. Однак, такі заперечення і доводи відповідача не можуть бути підставою для відмови у надані тимчасовий виїзд дитини за кордон . Отже, фактичні обставини свідчать про те, що відповідач відмовляється від надання дозволу позивачці в оформленні проїзних документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері без належних на то підстав. Конституцією України, зокрема ст.33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Суд перевіряючи доводи відповідача стосовно того, що виїзд за межі України неповнолітньої доньки [PERSON] суперечить його інтересам і позбавляє його права на участь у вихованні доньки, приходить до висновку, що позивачкою ставиться питання перед судом про тимчасовий виїзд дитини за кордон та повернення неповнолітнього до України в період з 20.07.2016 року по 18.10.2016 рік, а тому в цьому не порушуються права і обов'язки відповідача, як батька, передбачені ст.. ст.141 , 153, 157 СК України. Також, суд зазначає , що позивачкою позовні вимоги про переїзд неповнолітньої доньки на постійне місце проживання за кордон без згоди відповідача не ставилося. Отже, відповідач по справі не позбавлений брати участь у вихованні доньки та можливості особистого спілкування з нею. Питання спілкування батька з дитиною, його участі у вихованні та утриманні дитини знаходяться за межами позову. За наявності для того підстав батько не позбавлений права вирішувати відповідні питання в порядку, передбаченому ст. 7 ч. 2, ст. 9, ст.ст. 150, 153, ст. 157 ч.ч. 3, 4, ст. 181 ч.ч. 1, 2 СК України, іншими нормами законодавства, в т.ч. врегулювати їх у позасудовому порядку. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначив сам відповідач у своїх запереченнях дитини після розірвання шлюбу залишилась на виховання позивачці, а відтак, і на проживанні із матір'ю, сам він бачив дитину рідко та про те що дитина проживає разом зі своїми дідом і бабою після того, як позивачка вийшла в другий раз заміж, дізнався тільки з позовної заяви, що підтверджує той факт, що відповідач не цікавився життям дитини тривалий час, а його твердження про те що позивачка забороняла йому бачитися з дитиною не підтверджуються жодними доказами. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 4 ч. 3, ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позиція відповідача, який проживає окремо від дитини, фактично перешкоджає проживанню дитини із матір'ю, роз'єднує їх, а, отже, порушує права, як дитини, так і матері. Крім того, суд враховує, що надання такого дозволу відповідає інтересам дитини і дитина виїжджає з метою перебування разом з матірю до чітко визначеної країну - до [PERSON], та на чітко визначений термін та в даному випадку слід дотримуватися балансу інтересів батька на спілкування з дитиною та самої дитини на її право відвідувати інші країни та на відпочинок разом зі своєю матерю. Перевагу при вирішенні спору мають саме інтереси дитини, що прямо передбачено частинами 7 і 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, згідно яких дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Твердження відповідача щодо виїзду дитини за кордон на постійне місце проживання наразі є припущеннями. З огляду наведеного суд приходить до висновку про те , що вимоги позивачки про право, як матері, на тимчасовий виїзд за кордон із дитиною без згоди батька у її супроводі та супроводі бабусі [PERSON] та дідуся [PERSON], є підставними. На підставі викладеного,

Outcome: approved