Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб без самостійних вимог Сюртівської сільської ради Ужгородського району, Ужгородської районної державної нотаріальної контори про тлумачення заповіту та визнання права власності в порядку спадкування. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 05.02.2001 року помер батько позивачки [PERSON], після чого відкрилася спадщина на все належне йому майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,53 га, що розташовані за адресою: с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31, Ужгородського району. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом матиме право, він заповів [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]П.) в розмірі ? частини, а другу половину, в рівних частинах розділив між своїми дітьми: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Окрім того, огород та всю земельну ділянку спадкодавець заповів позивачці. З метою оформлення своїх спадкових прав, [PERSON] звернулася до Ужгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, їй було відмолено у видачі такого Свідоцтва, так як із тексту складеного заповіту не має можливості встановити розмір часток у спадщині та справжню волю заповідача стосовно земельної ділянки. Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачці було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів. Оскільки, через відсутність первинної реєстрації права власності на будинок, а також через не встановлення волі заповідача стосовно частки земельної ділянки, позивачка не може оформити спадщину, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким розтлумачити заповіт, складений 08.07.1997 року від імені [PERSON], який посвідчений заступником голови Сюртівської сільської ради Ужгородського району за реєстровим №38 наступним чином: огород та земельну ділянку в цілому [PERSON], решту всього майна, де б воно не знаходилося із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і на що він за законом матиме право [PERSON] в розмірі ? частини, а другу половину в рівних частинах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто 3/5 частини (1/2, 1/10) [PERSON] та по 1/10 частини [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнати за [PERSON] як спадкоємицею за заповітом право власності на земельну ділянку, площею 0,53га, розташовану на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району, надану для ведення особистого підсобного господарства, на підставі Держаного акту на право приватної власності на землю Серії ІІІ ЗК №005795, виданого 20.08.1996 року, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31, а також на ? та 1/10 (3/5) частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: Закарпатська області, Ужгородський район, с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в останнє судове засідання не зявилися. Однак, позивачка [PERSON] надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. А тому суд, розглядає таку за їх відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в останнє судове засідання не зявилися. Однак, в попередніх судових засіданнях проти позову заперечили, просили суд відмовити в його задоволені та звернулися із зустрічним позовом до Сюртівської сільської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб Ужгородської районної державної нотаріальної контори, Управління Держземагенства в Ужгородському районі про визнання права власності на ? частину будинку, про визнання частково недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, про визнання частково недійсним заповіту. Мотивуючи зустрічні позовні вимоги вказує на те, що у звязку з тим, що його сестра [PERSON] подала позов про тлумачення заповіту та ви знання права власності в порядку спадкування [PERSON] стало відомо про рішення Сюртівської сільської ради, яким рекоментовано визнати право власності за дворогосподарством №31 по вул. Ратівецька, в с. Сюрте, Ужгородського району за його померлим батьком [PERSON], хоча членами колгоспного двору згідно витягу по господарської книги були покійна мати [PERSON] та сам [PERSON] Також позивачу стало відомо, що 18.04.1990 року виконавчим комітетом Струмківської (Сюртівської) сільської ради Ужгородського району постановлено рішення №8 «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та головам колгоспних дворів сіл Струмківка, Цеглівка», де по вул. Перемоги (Ратівецька), 25 (31), зазначено головою колгоспного двору [PERSON], однак, не зазначено інших членів колгоспного двору [PERSON] та [PERSON] Про порушення свого права власності на частку колгоспного двору [PERSON] стало відомо з відповіді голови Струмківської сільської ради на адвокатський запит від 26.03.2015 року. В супереч закону, батьком позивача була приватизована земельна ділянка площею 0,53га в с. Сюрте по вул. Ратівецька, 31, Ужгородського району та був виданий Державний акт на право приватної власності на землю Серії Ш ЗК №005795 на підставі рішення ІІ сесії 22 скликання Сюртівської сільської ради народних депутатів від 21.05.1996 року, який був наданий для ведення особистого підсобного господарства та зареєстрований у Книзі державних актів на праві приватної власності на землю за №8. Оскільки порушено право власності [PERSON] на частину спадкового майна, просить суд поновити пропущених строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Струмківської (Сюртівської) сільської ради від 18.04.1990 року №8 «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та головам колгоспних дворів сіл Струмківка, Цеглівка» в частині №/п 420 по вул. Перемоги (Ратівецька), №25 (31), де головою колгоспного двору зазначено [PERSON], визнати протиправним та скасувати рішення ІІ сесії 22 скликання Сюртівської сільської ради народних депутатів від 21.05.1996 року, яким було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки [PERSON] площею 0,53га., визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю. [PERSON] Ш ЗК №005795 від 20.08.1996 року на імя [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на ? частину будинку з надвірними спорудами за адресою: с. Сюрте, вул. Ратівецька, Ужгородського району. Представник [PERSON] надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу за її відсутності. [PERSON] та її представник [PERSON] в попередніх судових засідання проти зустрічного позову заперечили. Пояснили, що в 1993 році у звязку із прийняттям ЗУ «Про власність» виключено ряд статей ЦК Української УРСР, зокрема і всі норми, які регулювали відносини колгоспно кооперативної власності. Оскільки земельна ділянка виділена [PERSON] та оформлена ним у 1006 році, коли такого виду власності як колгоспна вже не існувало, так як втратили чинність норми, які регулювали колгоспні відносини, у [PERSON] відсутні підстави стверджувати, що земля спадкодавця відноситься до колгоспної власності. Земельна ділянка була виділена не дворогосподарству, а особисто [PERSON] Окрім того, [PERSON] було пропущено строк давності для звернення для суду із зустрічними позовними вимогами, так як такий проживав у батьківському будинку на спадковій землі, користувався ними і знав, що все майно належить батьку [PERSON], був присутні при проведенні відповідних обмірів, які здійснювалися за замовленням останнього для оформлення державного акту про право власності на землю та при оформленні документів на будинок, неодноразово виписувався та приписувався у батьківському будинку, для чого використовував будинкову книгу, оформлену на імя [PERSON] та більше 10 років знав про складений спадкодавцем заповіт. Оскільки, [PERSON] знав про всі вищезгадані обставини, у звязку з чим посилання на відсутність потреб до цього часу оскаржувати рішення та акт не є поважними причинами пропуску строку давності, просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] у звязку із пропуском встановлених законом строків давності, первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Сюртівської сільської ради Ужгородського району [PERSON] в судове засідання не зявився. Однак, надав суду заяву, в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки Сюртівська сільська рада може підтвердити, що при складанні та посвідчені заповіту [PERSON] мав на увазі передати у спадщину своїй доньці [PERSON] всю земельну ділянку та ? частину будинку в порядку спадкування. Стосовно оскарження рішення про надання у приватну власність земельної ділянки, Сюртівською сільською радою було прийнято рішення у 1996 році, після втрачання чинності актів, що врегулювали колгоспно кооперативні відношення, а тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. Представники третіх осіб Ужгородської районної державної нотаріальної контори та Управління Держземагенства в Ужгородському районі в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. А тогму суд розглядає таку за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON], що приходиться батьком [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], мешканцю с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31, Ужгородського району, на підставі рішення ІІ сесії 22 скликання Сюртівської сільської ради Ужгородського району від 21.05.1996 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,53га, розташованої на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району, для ведення особистого підсобного господарства та видано Державний акт на право приватної власності на землю Серії Ш ЗК №005795 від 20.08.1996 року. Довідкою Сюртівської сільської ради Ужгородського району від 20.06.1998 року стверджується, що забудовником будинку хза адресою: с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31 являється [PERSON], [INFO]. Вказане стверджується також будинковою книгою. Згідно технічного паспорту на житловий будинок за вказаною адресою, складеного 25.06.1998 року начальником УжМБТІ, власником будинку в с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31, Ужгородського району є [PERSON] 05.02.2001 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про смерть [PERSON] 1 ФМ №117851 від 11.07.2001 року. В силу ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. У відповідності до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт від 08.07.1997 року, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом матиме право, він заповів [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]П.) в розмірі ? частини, а другу половину, в рівних частинах розділив між своїми дітьми: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Окрім того, огород та всю земельну ділянку спадкодавець заповів позивачці. Даний заповіт було посвідчено заступником голови Сюртівської сільської ради Ужгородського району [PERSON], підписано [PERSON] та зареєстровано в реєстрі під №38. З метою оформлення своїх спадкових прав, [PERSON] звернулася до Ужгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом Однак, судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори від 10.07.2014 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину так як із тексту складеного заповіту не має можливості встановити розмір часток у спадщині та справжню волю заповідача стосовно земельної ділянки. Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачці було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів. У відповідності до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що дійсне волевиявлення заповідача [PERSON] було спрямоване на заповідання доньці [PERSON] огороду та земельної ділянки в с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31, Ужгородського району площею 0,53га згідно Державного акут про право власності Серії ІІІ ЗК №005794 від 20.08.1996 року та ? частину всього майна, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати [PERSON] на день смерті і на що він за законом матиме право, а іншу ? частину майна [PERSON] заповів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, тобто 3/5 частини (1/2 та 1/10) по заповіту належать [PERSON] та по 1/10 частинах [PERSON], [PERSON], Кузик [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що за життя [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,53га, розташованої на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району, для ведення особистого підсобного господарства та видано Державний акт на право приватної власності на землю Серії Ш ЗК №005795 від 20.08.1996 року. У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи викладені вище обставини та дійсне волевиявлення спадкодавця згідно заповіту від 08.07.1997 року, суд приходить до переконання, що слід визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,53га, розташовану на території Сюртівської сільської ради на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії ІІІ ЗК №005795, виданого 20.08.1996 року, яка знаходиться за адресою: с. Сюрте, вул. Ратівецька, 31, Ужгородського району. Однак, вимога позивачки [PERSON] про визнання ? та 1/10 (3/5) частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за вказаною вище адресою не підлягає задоволенню з наступних підставі. У відповідності до п.3.3 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2015 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у випадках відсутності правовстановлюючих документів у звязку із втратою та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Однак, позивачем в підтвердження обставин, якими обгрунтовується дана вимога не надано суду доказу про надання відповідного дозволу на будівництво, затверджений належним чином проект будівництва, доказ про прийняття будинку в експлуатацію, висновок спеціалістів щодо технічного стану будинку, дотримання санітарних протипожежних вимог. Стосовно зустрічних позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року). Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на [PERSON], як позивача в зустрічному позові. Судом встановлено, що посилання [PERSON] на відсутність потреб до цього часу оскаржувати рішення та акт не є поважними причинами пропуску строку давності. Наведене дає підстави вважати, що в даному випадку сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Outcome: partial