Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву мотивує\~тим,\~що вона є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Заявниця народилася [INFO] в м. Знам`янка Кіровоградської області. Була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина Україна серія [NUMBER] . На утриманні заявниці є троє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] . У вересні 2017 року заявниця [PERSON] разом зі своїми малолітніми дітьми, була вимушена переміститись з [ADDRESS] до [ADDRESS] , де зараз проживає, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 28.09.2017 №0000079186. Заявниця зазначила, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27.02.2014 збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 «Територіальна цілісність України». 17.03.2014 Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 самоназвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». Законодавчим органом Російської Федерації 21.03.2014 прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе [PERSON] новых субъектов - Республики Крым и города федерального значення Севастополя». Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VІІ. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20.02.2014. З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. На виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11.09.2014 №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. У цілісній сукупності усі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України - Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 №337-VII. 11.05.2014 на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ, прес-секретар Держдепартаменту Сполучених Штатів Америки заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимними, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю. 23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 на прохання України, Генеральний секретар НАТО [PERSON] . Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Незважаючи на\~укладення Мінських\~домовленостей (Мінський\~протокол від\~05.09.2014,\~Мінський меморандум\~від 19.09.2014\~і «Комплекс\~заходів щодо\~виконання Мінських\~угод» від\~12.02.2015),\~за якими\~Російська Федерація\~та підконтрольні\~їй бандитські\~угруповання взяли\~на себе\~обов`язки\~по припиненню\~збройного конфлікту,\~Російська Федерація\~з більшою\~або меншою\~інтенсивністю продовжує\~збройну агресію\~проти України.\~З моменту\~підписання 05.09.2014\~Мінського протоколу\~Збройні Сили\~Російської Федерації\~та іррегулярні\~підрозділи російських\~найманців захопили\~Донецький аеропорт,\~місто Дебальцеве\~та інші\~населені пункти,\~розширивши контрольовану\~ними територію\~України у\~Донецькій та\~Луганській областях\~більше ніж\~на 500\~квадратних кілометрів.\~Постачання російських\~окупаційних сил\~відбувається,\~зокрема,\~за допомогою\~так званих\~«гуманітарних конвоїв»,\~які регулярно\~скеровуються Російською\~Федерацією на\~територію України\~шляхом несанкціонованого\~перетину українсько-російського\~державного кордону\~всупереч чинному\~законодавству України\~та міжнародним\~правилам,\~встановленим Міжнародним\~Комітетом Червоного\~Хреста,\~що ставить\~під сумнів\~гуманітарний характер\~таких конвоїв.\~Під виглядом\~виконання «Комплексу\~заходів щодо\~виконання Мінських\~угод» від\~12.02.2015 російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. Парламентська асамблея Ради Європи 12.10.2016 прийняла дві резолюції щодо України, в яких російсько-український конфлікт визначено як «російська агресія» і міститься заклик до Російської Федерації вивести свої війська з Донбасу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 №145-VIII, з 20.02.2014 проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинули тисячі громадян України, серед яких діти, поранені тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. На окупацію Російською Федерацією частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства - Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, де якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль цих окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. Абсолютно не має значення, чи отримала схвалення така окупація Радою Безпеки, або ж вона просто є наслідком агресивного вторгнення, звільнення, або ж має місце офіційна заява в якості такої. Аналіз існуючих правових норм, що визначають режим окупації, переважно заснованих на положеннях Гаазької конвенції 1907 року дає підстави стверджувати, що для окупації характерне збереження владних структур (хай навіть у вигнанні) переможеної держави і продовження опору та військових дій проти держави-окупанта. Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Оскільки Російська Федерація - держава-агресор - здійснює ефективний контроль над частиною території України, яка знаходиться за межами її національних кордонів отже, саме вона зобов`язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією на території Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Російської Федерації, тобто вони перебувають під її юрисдикцією у розумінні та значенні статті 1 Конвенції. Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод громадян, що гарантовані Конвенцією на цих територіях. Тому стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 однозначно визначає, що Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або за прийняті ними незаконні рішення, а стаття 2 цього закону відповідальність за всю шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладає на агресора відповідно до принципів і норм міжнародного права. Однак Російська Федерація неодноразово порушувала норми Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та відповідно такі права фізичних осіб як, зокрема: право на життя, право на свободу, повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27.01.2015. Більше 2000000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14.08.2015 1438000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. Щодо порушень безпосередньо заявниці, гарантованих вищезгаданими Конвенціями прав, свідчать такі факти. До вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області вона та її діти були повноцінними громадянами своєї держави, оскільки зростали, отримували освіту, мали житло та роботу. На території Донецької області і зокрема в місті Торез була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. З метою недопущення поширення будь-якої інформації з територій, що контролюються представниками окупаційної адміністрації Російської Федерації на території Донецької області, окупанти вимикали українські телеканали і радіо, замість яких наповнювали ефір російськими програмами. В травні 2014 року заявниця була позбавлена права голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося, тому що дільниці були заблоковані. Таким чином, усіх виборців позбавили права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. У м. Торез вже неможливо було почуватися у безпеці, постійно існувала загроза життю, здоров`ю та майну. З огляду на усі вищезазначені обставини, заявниця зі своїми дітьми вимушена була покинути місто Торез, адже воно почало підпорядковуватися владі Окупаційної адміністрації Російської Федерації на тимчасово окупованій території Донецької області. Зникло відчуття свободи та безпеки. Крім того, мотивами переселення [PERSON] були політичні, культурні, особисті. Неможливо було висловлювати свою патріотичну громадянську позицію, вільно пересуватися містом, небезпечно було навіть у власній квартирі. Крім того, заявниця стверджує, що у неї значно погіршилося фізичне та психічне здоров`я. До цього часу відчуває наслідки емоційного потрясіння, переживає різні неприємності, пов`язані із вимушеним переселенням. Зараз, враховуючи тяжке матеріальне становище, проблеми із працевлаштуванням, здоров`ям, її стан щодня тільки погіршується. Держава ніяк не допомагає її родині, ні вона, ні її родина не отримує ніяких пільг. Заявниця вважає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16.09.1963, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. В судове засідання заявниця та її представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримали та просили задовольнити. Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації до суду не з`явилися, про дату слухання справи повідомлені належним чином, причину неявки не повідомили, заперечень проти заяви не надали, тому суд розглядає справу за їх відсутності на підставі наявних доказів згідно з вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке. Висновками Верховного Суду України у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №491/1408/16-ц визначено, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року не порушено, з огляду на те, що вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь, як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також визначено, що належним повідомленням про судовий процес є надіслання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідного листа. Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Статтею 4 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року встановлено, що особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. За змістом ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Судом встановлено, що заявниця є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права», народилася в м. Знам`янка Кіровоградської області та була зареєстрована і проживала за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією паспорта громадянина України серія [NUMBER] , долученого за заяви. З`ясовано, що заявниця має трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER] . Встановлено, що у вересні 2017 року [PERSON] разом зі своїми малолітніми дітьми була вимушена переміститись з [ADDRESS] до [ADDRESS] , де зараз проживає, а отже дана адреса є її фактичним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 28.09.2017 №0000079186, копія якої наявна в матеріалах справи. Оскільки зазначена довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не містить відомостей про причини переміщення заявниці з місця постійного проживання, остання звернулися до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що її вимушене переселення у вересні 2017 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Судовим розглядом встановлено, що метою встановлення такого факту є підтвердження статусу заявниці відповідно до норм Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, для їх захисту. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. На підтвердження доводів заявницею надані витяги з нормативно-правових актів та роздруківки публікацій у мережі Інтернет, додані до заяви. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення праві свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон №1207-VII) тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Мета вказаного Закону у статті 1 сформульована таким чином, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Для цілей цього Закону тимчасово окупованими територіями визнані окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей (постанова Верховної Ради України №254-VIIІ від 17.03.2015). Відповідно до ст.9 Закону № 1207-VII, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHRу справі «Sargasyan v. Azerbaijan», §130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п.5 ч.2 ст.293, ч.2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно заяви [PERSON] , до вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області вона та її діти були повноцінними громадянами своєї держави, оскільки зростали, отримували освіту, мали житло та роботу. На території Донецької області, і зокрема в м. Торез, була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. З метою недопущення поширення будь-якої інформації з територій, що контролюються представниками окупаційної адміністрації Російської Федерації на території Донецької області, окупанти вимикали українські телеканали і радіо, замість яких наповнювали ефір російськими програмами. В травні 2014 року заявниця була позбавлена права голосувати на виборах Президента України. Голосування не відбулося, тому що дільниці були заблоковані. Таким чином, усіх виборців позбавили права голосу, яке гарантоване як національним законодавством, так і міжнародно-правовими нормами. Були відключені українські канали на телебаченні, українські радіохвилі. Втрачено було відчуття безпеки, адже на вулицях почали з`являтися збройні формування Російської Федерації. Заявниця зазначає, що члени цих формувань вдягали одяг без нашивок та шевронів. Органи української державної влади захоплювалися силою та зі зброєю в руках. На приміщеннях, де розташовувалися органи влади, вивішувалися прапори ДНР та Російської Федерації. Було облаштовано чимало блокпостів. У м. Торез вже неможливо було почуватися у безпеці, постійно існувала загроза життю, здоров`ю та майну. З огляду на усі вищезазначені обставини, заявниця зі своїми дітьми вимушена була покинути місто Торез, адже воно почало підпорядковуватися владі Окупаційної адміністрації Російської Федерації на тимчасово окупованій території Донецької області. Зникло відчуття свободи та безпеки. Крім того, мотивами її переселення були політичні, культурні, особисті. Неможливо було висловлювати свою патріотичну громадянську позицію, вільно пересуватися містом, небезпечно було навіть у власній квартирі. Таким чином, в судовому засіданні на підставі наданих заявницею доказів підтверджено, що її вимушене переселення з дітьми у вересні 2017 року з м. Торез Донецької області відбулось під впливом фактичного контролю окремих територій Донецької області органами влади, утвореними не у відповідності до законодавства України, що відповідно до законодавства України визначено, як тимчасова окупація окремих території Донецької області внаслідок російської збройної агресії, а тому зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви про встановлення вказаного факту, який має юридичне значення для заявниці, оскільки необхідний їй для ствердження у міжнародно-правових установах її статусу на підставі Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року. Суд також виходить з того, що встановлення Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» факту збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації є загальновідомим, оскільки законодавчі акти офіційно оприлюднюються у встановленому законом порядку. Разом з тим, при встановленні судом юридичного факту, суд враховує конкретні життєві обставини, з наявністю та/або відсутністю яких норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення суб`єктів конкретних правових відносин. Отже, встановлення судом індивідуального юридичного факту має здійснюватись шляхом оцінки наданих заявником доказів з метою з`ясування обставин конкретної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved