Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати кредитний договір №06/112-07-С від 11.10.2007 року та іпотечний договір №№13/112/І01/07-С від 11.10.2007 року недійсними. Надалі позивачем неодноразово подавалися заяви про зміну підстав позову та уточнення до позову, востаннє 15 грудня 2014 року, відповідно до яких позивач [PERSON] просить: визнати недійсним кредитний договір №06/112/07-С від 11.10.2007 року; визнати недійсним іпотечний договір №13/112/І01/07-С від 11 жовтня 2007 року, зареєстрований у реєстрі за №3181 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]; зобовязати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати реєстраційний запис №3181 від 11.10.2007 року щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотек, іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер 10242461 та скасувати реєстраційний запис №3182 від 11.10.2007 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо заборони відчуження квартири за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер 10242461; судові витрати покласти на відповідачів. В обгрунтування позову покликається на те, що ПАТ «Кредитпромбанк» не мав права видавати кредит в іноземній валюті, банком у кредитному договорі не вказано, що має індивідуальну ліцензію на видачу валютних кредитів. Укладаючи договір кредиту та іпотечний договір Банк не мав дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину. Вважає, що іпотечний договір суперечить правам та інтересам її малолітньої дитини, яка користувалася предметом іпотеки та проживала в квартирі, а відтак, повинен бути визнаний недійсним. Покликається на ст..203, 216, 405 ЦКУ, 150, 156 ЖКУ, ст..17, 18 закону України «Про охорону дитинства», ст..12 закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Крім того, вказує на те, що розмір процентів по кредиту та розмір суми кредиту різний у кредитному та іпотечному договорі. Вказує на те, що вона є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Банк при видачі кредиту та оформлені кредитного договору порушив її право споживача на необхідну, доступну та достовірну інформацію про кредит, оскільки не надав їй у письмовій формі інформації про кредит, проценти та переплату по кредиту, інформації про умови кредитування, не включив необхідних пунктів у кредитний договір. У процесі розгляду справи ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» було подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], третя особа Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області про виселення та зняття з реєстрації. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 28 листопада 2014 року зустрічний позов залишено без розгляду на підставі письмового клопотання АТ «Дельта Банк» [PERSON] про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та уточнення до позову підтримав повістю з мотивів, викладених у фабулі позову та уточненнях. Просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмових запереченнях (т.1 а.с. 100-101, 156-158, т.2 а.с. 57-59). Просив у задоволенні позов відмовити за безпідставністю позовних вимог. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про судове засідання, не повідомивши суд про причини неявки, тому суд вважає завершувати розгляд справи без його участі на підставі наявних письмових доказів відповідно до вимог ст.169 ЦПК України. Представник Органу опіки та піклування Галицької районної\~адміністрації Львівської міської ради позовні вимоги визнав частково, а саме в частині визнання договору іпотеки від 11.10.2007 року недійсним. Оскільки при укладенні іпотечного договору не було отримано згоди Органів опіки та піклування на укладення договору, то такий повинен бути визнаний судом недійсним. Додатково подав лист за вих.№31-3825 від 20.11.2014 року про те, що [PERSON] відповідного дозволу на укладення договору іпотеки не одержувала. Вирішення решти позовних вимог [PERSON] відніс на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін по справі, оцінивши письмові докази в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. 11 жовтня 2007 року між позивачкою ([PERSON]) та відповідачем - Відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (правонаступником якого відповідно до ст. 37 ЦПК України є Публічне акціонерне товариство «Дельта банк») було укладено кредитний договір №06/112/07-С. Згідно умов кредитного договору позивач отримала кредит в сумі 25\~000,00 доларів США строком по 10 жовтня 2007 року включно; процентна ставка з кредитом дорівнює 13,55% процентів річних; банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі. Для забезпечення зобовязань з кредитним договором, позичальник надає в іпотеку квартиру загальною площею 32,9 кв.м., за адресою [ADDRESS]. згідно з іпотечним договором. Відповідно до ст.ст. 1054,\~1055 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору №06/112/07-С від 11.10.2007 року, кредит надавався Позичальнику (позивачу) на споживчі цілі. 11 жовтня 2007 року між позивачкою ([PERSON]) та відповідачем - Відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (правонаступником якого відповідно до ст. 37 ЦПК України є Публічне акціонерне товариство «Дельта банк») було укладено іпотечний договір №13/112/І01/07-С, зареєстрований в реєстрі за №3181 та накладено заборону на відчуження нерухомості, зареєстровано в реєстрі заборон за №3182. Згідно умов іпотечного договору, а саме: п.1.1. вказано: «На підставі Кредитного договору Іпотекодержатель надає Іпотекодавцю кредит в сумі 15\~000,00 (п'ятнадцять тисяч ) доларів США 00 центів. Істотні умови Кредитного договору: - процентна ставка за користування кредитними коштами 17% (сімнадцять ) процентів річних; - розмір основного зобовязання 25\~000,00 (двадцять пять тисяч) доларів США 00 центів; термін повернення кредитних коштів до «10» (десятого) жовтня 2017 (дві тисячі сімнадцятого) року включно.» Предмет іпотеки (квартира [ADDRESS]) належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом р.№3-3002 від 22.08.2005р. та зареєстрована у ОКП ЛОР Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки реєстраційний №10242461, згідно витягу №8547501 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.10.2005р.,що підтверджується копіями вищевказаних документів та зазначено у іпотечному договорі №13/112/І01/07-С, зареєстрований в реєстрі за №3181. Між позивачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб 12 вересня 1999 року, що підтверджується копіями паспортів позивача та [PERSON] 20.10.2010 року заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією рішення (т.1 а.с.202). Позивач [PERSON] та [PERSON] мали спільну дитину - [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-СГ №120486 (т.2 а.с.28). Про наявність малолітньої дитини у позичальника - іпотекодавця (позивачки) відповідачу було відомо із паспорта позивача (стор. 9 паспорта). Відповідачем ВАТ Кредитпромбанк було надано копію, завірену своєю печаткою, довідки з місця проживання про склад сім'ї №324 від 24.09.2007р., якою підтверджується, що [PERSON] проживає, але не зареєстрована [INFO] (предмет іпотеки). Відповідач ВАТ Кредитпромбанк стверджував, що позивач та її дочка проживають в іншій квартирі, що не є предметом іпотеки за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.205, 250). Копією довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки №354 від 28.01.2013р. (т2 а.с.27) спростовуються твердження відповідача. У матеріалах справи є копія замовлення №34 від 26.07.2007р. на ім'я [PERSON] (чоловіка позивачки на день видачі), яким замовляються вхідні двері до квартири за адресою: м. Львів, вул.М.Кривоноса, 3/8 (т.1 а.с. 209). Також є листи відповідача (ВАТ Кредитпромбанк) до позивача [PERSON] від 10.06.2008р. (т.1 а.с.207), 10.06.2010р. (т.1 а.с.208), відправлені на адресу: [ADDRESS] (предмет іпотеки). Верховний суд України у справі №6-158цс18, висловив правову позицію, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. У листі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 20.11.2014р. №31-3825, вказується що Галицька районна адміністрація, як орган опіки та піклування не надавала дозвіл гр. [PERSON] на укладення іпотечного договору на квартиру №8 на вул. Кривоноса, 3 у м. Львові. (предмет іпотеки) Відповідно до п.44 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника\~жилого будинку\~(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються\~жилим приміщенням\~нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У принципі 4 Декларації прав дитини, а також: гарантованого\~ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї власника житлового будинку мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Відповідно до ст.17 Закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання; (в редакції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору 11.10.2007р.) Відповідно до ст.12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. (в редакції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору 11.10.2007р.) Ця правова позиція підтримана в Ухвалі ВССУ від 17 січня 2012 року. Відповідно до \~ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України. \~ \~\~ Таким чином, відсутність попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Отже, при зібраних доказах, суд приходить до висновку, що [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», уклали іпотечний договір щодо житлового приміщення, право на користування яким мала неповнолітня дитина, та без згоди органу опіки й піклування, про що вказував представник позивача та представник органу опіки й піклування, та не спростовано відповідачем. У відповідність до\~ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частиною 6\~ст.203 ЦК України\~передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи\~\~непрацездатних дітей. Згідно до вимог частини 1\~статті 210 Цивільного кодексу України\~правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, а відповідно до вимог\~статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення підлягають державній реєстрації. Згідно до вимог ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 208 ЦК України\~визначає правочини, які належить вчиняти у письмовій формі: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою; 3) правочини фізичних осіб\~\~між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; 4) інші правочини, щодо яких встановлена письмова форма. Відповідно до положень ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема,\~\~частиною 1\~статті 203 цього Кодексу. Згідно до вимог\~ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до\~ст.212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч.3 ст.10 та до ч.1\~ст.60 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виник спір. Згідно ч.4\~ст.60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, з огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачем та представником позивача у процесі розгляду справи було надано достатньо доказів на підтвердження обставин щодо визнання іпотечного договору від 11.10.2007 року, а відтак, позовні вимоги [PERSON] в цій частині слід задоволити. В той же час, відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору, суд виходив з того, що позивачем не наведено жодних підстав щодо визнання недійсним кредитного договору, оскільки в кредитному договорі (розділ 1 п.п.1.1) викладено чітко та в повному обсязі всі істотні умови згідно вимог чинного законодавства. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] самостійно звернулася до ПАТ «Кредитпромбанк» із заявою про отримання кредитних коштів, що свідчить про її волевиявлення. Перед укладенням кредитного договору мала змогу в повному обсязі ознайомитися з умовами кредитного договору, та право відмовитися від одержання кредитних коштів частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, як це передбачено ст.1056 ЦК України. Однак таким правом позивач не скористалася, а натомість певний час регулярно та систематично виконувала взяті на себе зобовязання, передбачені кредитним договором. Позивач вносила кошти як по оплаті «тіла кредиту», так і по відсотках за користування кредитними коштами. Відповідно до ст.642 ЦК України сторона, яка сплатила певну суму коштів визнала та прийняла умови кредитного договору. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Як на підставу своїх позовних вимог позивач покликається також на те, що підставою для визнання кредитного договору №06/112/07-С від 11.10.2007 року недійсним є надання та одержання кредиту в іноземній валюті. Суд не погоджується з даними твердженнями позивача з наступних підстав. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Посилання позивача на відсутність права банку надавати кредит у іноземній валюті не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки, хоча, відповідно до ч. 3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, укладення між сторонами договору про надання кредиту в іноземній валюті не суперечить законодавству, чинному на час укладення цього договору. Частиною 2 ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, судом встановлено, що ПАТ «Кредитпромбанк» був уповноважений на вчинення операцій з валютними цінностями згідно відповідних документів, які видані Національним Банком України. Окрім того, Закон України «Про захист прав споживачів» - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, - також не забороняв надання й отримання на території України споживчих кредитів у іноземній валюті. За таких обставин, суд вважає, що в цій частині вимог [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: dismissed