Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини. Позов мотивований тим, що від спільного шлюбу з відповідачем, який 03 березня 2010 року було розірвано, вона має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з яким і проживає у м. Ковель. Вказуючи, що має намір поїхати разом із сином в Ізраїль до своєї мами, яка там проживає, але зв'язатися з відповідачем не може і місцезнаходження останнього їй невідомо, що в свою чергу унеможливлює отримання його згоди на виготовлення документів для виїзду дитини за кордон, просила надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за межі України без згоди батька до досягнення дитиною повноліття та виготовлення відповідних документів на тимчасовий виїзд до Держави Ізраїль. У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій вказала, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, уточнила вимоги і просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] до Держави Ізраїль у період з 01 червня 2014 року по 01 вересня 2014 року. Крім цього, зазначала, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, та просила справу розглядати за її відсутності, судові витрати залишити за нею. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України належним чином був повідомлений за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Про причини неявки, зміну свого місця проживання суд не повідомляв, заяву про розгляд справи у його відсутності не подавав. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України належним чином був повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомляв. Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. За згодою позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується ст. 33 Конституції України. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок та порядок перетинання громадянами України державного кордону врегульовано у Законі України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон) та постанові Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Постанова). Відповідно до ч. 2 cт. 4 вказаного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом пп. 2 п. 4 зазначеної вище Постанови виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватися без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, передбачено, що у разі відсутності згоди одного з батьків проїзний документ дитини може бути оформлено на підставі рішення суду. Системний аналіз наведених вище положень закону дає підстави для висновку, що дитина, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України з одним з батьків без згоди й супроводу другого з батьків та оформлення проїзного документа лише у разі ухвалення судом відповідного рішення про надання дозволу на це. Судом встановлено і це відповідає фактичним обставинам справи, що шлюб між позивачем і відповідачем розірвано, прізвище позивача після розірвання шлюбу - [PERSON] (а.с. 7). Від спільного шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини (а.с. 8). Дитина проживає разом з позивачем (а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що позивач у 2011 році вже виїжджала до Держави Ізраїль разом із неповнолітнім сином [PERSON] і тоді відповідач надавав нотаріально засвідчену згоду на виїзд дитини за кордон в супроводі матері [PERSON] (а.с. 25-26). Також встановлено, що позивач придбала квитки на літак на своє ім'я та ім'я [PERSON], відповідно до яких вилетіти до Держави Ізраїль вони повинні 23 червня 2014 року з аеропорту у м. Бориспіль і повернутися до України 17 серпня 2014 року з аеропорту у м. Тель-Авів (а.с. 28-29). Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказувала, що самостійно отримати згоду відповідача на виїзд дитини за кордон їй не вдалося, що унеможливлює поїздку до Держави Ізраїль і обмежує повноцінний й усесторонній розвиток дитини та забезпечення її інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини) і батьківські права й обов'язки щодо дитини не повинні здійснюватися чи не здійснюватися в силу певних обставин всупереч інтересам дитини, а тому обмеження дитини у тимчасовому виїзді за кордон та вільному пересуванні у зв'язку з відсутністю в даному випадку на це згоди відповідача суд вважає обмеженням і порушенням законних прав та інтересів неповнолітньої дитини, що є неприпустимим у демократичному суспільстві. За таких обставин справи, відповідно до вищенаведених норм матеріального і міжнародного права, враховуючи характер спірних правовідносин і відсутність обставин, які обмежують право неповнолітнього [PERSON] на виїзд за межі України, та з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини та її розвитку, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом достатніх підстав для надання дозволу позивачу на оформлення проїзного документа дитини для тимчасового виїзду за межі України неповнолітнього [PERSON] без згоди відповідача та дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Держави Ізраїль останнього без згоди та супроводу відповідача. Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON] без згоди та супроводу відповідача в частині надання такого дозволу до досягнення дитиною повноліття, оскільки така вимога не узгоджується та суперечить вищенаведеним нормам закону, що регулюють порядок здійснення права громадян України, які не досягли 16-річного віку, на виїзд з України і в'їзд в Україну та порядок перетинання державного кордону. З огляду на вказане позов підлягає до часткового задоволення. Крім цього, звертаючись до суду із позовом, позивач у позовній заяві просила допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів дитини для тимчасового виїзду за межі України, однак в даному випадку відсутні передбачені процесуальним законом підстави для негайного виконання судового рішення, оскільки перелік випадків обов'язкового негайного виконання рішень, зазначений у ст. 367 ЦПК України, є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає і до нього не входять заявлені позивачем вимоги. За загальним правилом відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і сторонами суду надано не було. Судові витрати суд залишає за позивачем у зв'язку з відповідним її клопотанням. На підставі викладеного, ст.ст. 33, 51 Конституції України, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141, 150, 155 СК України, та

Outcome: partial