Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб 12.08.2016 року. Від шлюбу у них наявна дитина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Шлюб розірвано на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.09.2018 року по справі № 712/7741/18. На підставі виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси №712/6343/18 від 01.10.2018 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини його доходу щомісячно, починаючи з 04.06.2018 року і до повноліття дитини. За весь час відповідачем не сплачено жодного разу аліментів. Станом на вересень 2020 року заборгованість зі сплати аліментів становить 81394,49 грн. Починаючи з середини 2017 року по кінець 2018 року здійснено 10 викликів працівників поліції по порушеннях вчинених відповідачем відносно позивача та членів її сім`ї, Відповідач погрожує викрасти дитину, що підтверджується довідкою Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 12.12.2018 №16529/46/02-2018. У зв`язку з вчиненням домашнього насильства, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.12.2018 року на відповідача накладений обмежувальний припис строком на 6 місяців. Протягом всього часу з народження сина відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею дошкільної освіти. 28.12.2019 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. Прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Син називає [PERSON] батьком, а не відповідача. 11.06.2020 року органи опіки Виконавчого комітету Черкаської міської ради видано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] . Просить позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; місце фактичного перебування: [ADDRESS] ) щодо малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] . Судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовну заяву підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. У відповідності до положень частини десятої статті 128, 190 ЦПК України, відповідачу направлялися засвідчені належним чином копії ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви з додатками за адресою місця фактичного проживання та реєстрації. Проте, рекомендовані листи, якими надсилалися копії позовної заяви з додатками та копії ухвали про відкриття провадження, повернулися відправнику без вручення адресату з помітками «за закінченням встановленого строку зберігання». Відзив на позов від відповідача і заяви з процесуальних питань у межах справи до суду не надходили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що 12.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.09.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа № 712/7741/18). На підставі виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси №712/6343/18 від 01.10.2018 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини його доходу щомісячно, починаючи з 04.06.2018 року і до повноліття дитини. За весь час відповідачем не сплачено жодного разу аліментів. Станом на вересень 2020 року заборгованість зі сплати аліментів становить 81394,49 грн., що підтверджується довідкою Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.09.2020 року № 65657. Починаючи з середини 2017 року по кінець 2018 року здійснено 10 викликів працівників поліції по порушеннях вчинених відповідачем відносно позивача та членів її сім`ї, Відповідач погрожує викрасти дитину, що підтверджується довідкою Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області від 12.12.2018 №16529/46/02-2018. У зв`язку з вчиненням домашнього насильства, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.12.2018 року на відповідача накладений обмежувальний припис строком на 6 місяців. Протягом всього часу з народження сина відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею дошкільної освіти. 28.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Дитина називає [PERSON] батьком. Вирішуючи даний позов, суд, згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). 11.06.2020 року органи опіки Виконавчого комітету Черкаської міської ради видано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] . Суд погоджується з даним висновком, так як він відповідає вимогам законодавства, є обґрунтованим і винесеним після належного з`ясування обставин невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківські обов`язки щодо свого малолітнього сина, не цікавиться його життям, не приймає участь у його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не відвідує і взагалі не спілкується з дитиною без поважних причин, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, таке невиконання батьківських обов`язків не пов`язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Сімейного кодексу України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. На момент розгляду даної справи [PERSON] має правовий статус мкалолітньої дитини. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни ним свого ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Outcome: approved