Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про виділ в натурі належної їй на праві спільної сумісної власності ? частки житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] в м. Маріуполі та ? частки земельної ділянки за цією ж адресою. В заяві вказала, що з 20.09.2001 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 19.07.2005 року рішенням Іллічівської сільської ради їй у приватну власність безоплатно передана земельна ділянка, площею 1612 кв.м по [ADDRESS] в с. Іллічівськом, місцевість розташування якого зараз віднесена до Приморського району м. Маріуполя, власником якої вона є до теперішнього часу на підставі Державного акта від 16.01.2006 року. В період шлюбу нею з відповідачем за спільні кошти на вказаній земельній ділянці збудований жилий будинок, загальною площею 226,7 кв.м, жилою площею 71,5 кв.м, власником якого зареєстрована вона на підставі свідоцтва про право власності від 29.10.2012 року, однак є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У теперішній час, в зв'язку з припиненням сімейних відносин з відповідачем, спільне користування будинком є неможливим, а тому вона, як співвласник, бажає виділити в натурі належну їй ? частку домоволодіння, розмір якої у спільному майні подружжя визначений законом, та відповідну ? частку земельної ділянки, на якій воно розташоване. [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічним позовом про визнання за ним права власності та виділення в натурі 9/10 часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих в м. Маріуполі по [ADDRESS], а також визначення його права власності на земельну ділянку за цією ж адресою та виділення в натурі пропорційно до часток у праві власності на житловий будинок. В ході розгляду справи позовні вимоги уточнив, виходячи з висновків додаткової будівельно-технічної експертизи від 31.03.2014 року, та просив визнати право власності на 2/3 частини будинку, господарських будівель та споруд та виділити йому цю частку в натурі, а саме: веранду 1, площею 17,4 кв.м, коридор 2, площею 26,2 кв.м, кухню 3, площею 16,9 кв.м, їдальню 4, площею 16,2 кв.м, жилу кімнату 1-4, площею 15,5 кв.м, ванну кімнату 1-5, площею 3,5 кв.м, частину мощення 1, частину огорожі №1, ворота №3, хвіртку №4. Також, просив визначити його право власності на відповідну частину земельної ділянки [ADDRESS] в м. Маріуполі, площею 1075 кв.м, та виділити її йому в натурі за розмірами, встановленими експертом. В обґрунтування заявлених вимог в позові зазначив, що спірний будинок був збудований в період шлюбу з [PERSON], однак виключно за його особисті кошти, оскільки на час реєстрації шлюбу він був забезпеченим чоловіком, отримував високу заробітну плату, мав вклади в установах банків, та був учасником та керівником господарського товариства, в той час, як [PERSON] отримувала мінімальну заробітну плату та мала на утриманні неповнолітню дитину, а з 2003 року по 2010 рік взагалі не працювала та доходів не мала. Будівництво було розпочато в квітні 2004 року на земельній ділянці в ЖКБ «Фрегат» по [ADDRESS] в м.Маріуполі, а в березні 2005 року було вже завершено, та він з [PERSON] вселились в будинок. Ведення будівництва за його особисті кошти підтверджується договором про депозитний вклад, протоколом загальних зборів товариства, договорами купівлі - продажу гаражу та автомобіля та іншими доказами. Зазначав, що право власності на частку земельної ділянки переходить відповідно до розміру виділеної в натурі частки у будинку, в разі його поділу між подружжям, а тому просив визнати право власності за ним та виділити в натурі відповідну частину земельної ділянки. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що з 2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який до теперішнього часу не розірвано, однак з вересня 2012 року сімейні стосунки припинені,відповідач мешкає з того часу окремо та має іншу родину. Відносини, що склалися між ними, виключають можливість спільно мешкати та користуватися будинком, а вона іншого житла не має та вимушена нести витрати на утримання всього будинку в цілому. Спірний будинок збудований в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, належить кожному в рівних частках, а тому вона має право на виділ в натурі для користування ? частини в будинку та земельної ділянки. Зустрічний позов не визнала, заперечуючи, що відповідач витрачав власні кошти на будівництво, оскільки вони прожили разом більше десяти років, і грошові кошти, що заробляв відповідач, і будинок набуті спільною працею у шлюбі. Деякий час вона також працювала та мала дохід, однак з 2003 року вона займалася господарством, виховувала онуків. Також, отримала разову компенсацію по аліментам від колишнього чоловіка у значному розмірі. Крім того, вона приймала особисту участь у будівництві своєю працею, допомагала відповідачу у веденні обліку будівельних матеріалів та витрат, як жінка та господарка створювала домашній затишок. Згодом надала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримала та просила задовольнити, зазначаючи, що спірний будинок побудований та прийнятий в експлуатацію в період зареєстрованого між сторонами шлюбу, а тому є майном, набутим подружжям за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності на засадах рівності часток, що закріплено сімейним законодавством. Інший порядок домовленістю між сторонами не визначено, шлюбний договір між ними не укладався, а тому обов'язок доведення іншого розміру часток у праві спільної власності на будинок покладається на відповідача, який належних та допустимих доказів, на підтвердження наявності у нього особистих коштів в період шлюбу та витрачання їх на будівництво, не надав. Грошові суми за договором про депозитний внесок та договором купівлі-продажу автомобіля передавалися за належністю іншим особам та не можуть бути особистою власністю відповідача, а передача грошей донькою відповідача на будівництво не може підтверджуватися поясненнями свідка, оскільки фактично є даруванням, що вимагає укладення нотаріально посвідченого договору. Крім того, грошова сума за договором була отримана у 2003 році, коли будівництво спірного будинку ще не розпочалось, а донькою відповідача у цей період, навпаки закінчено будівництво належного їй домоволодіння по [ADDRESS]. Грошові кошти за договором купівлі-продажу гаража, що є його особистою власністю, отримані [PERSON] в квітні 2003 року, ще до виділення земельної ділянки для будівництва, а тому їх витрачання на будівельні матеріали та роботи у той час було неможливим, а використання саме їх за цим призначенням пізніше не доведено. Протоколи товариства про виплату дивідендів від прибутку підприємства за 2001 рік та прибутковий ордер №4 в розмірі їх суми не свідчать про фактичне отримання відповідачем цих грошових коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні офіційні дані щодо учасників товариства, передачі прав одного з них на користь відповідача, а тому не може бути доказом того, що саме ці грошові кошти були внесені на депозитний рахунок відповідача за договором від 28.02.2003 року. Також, відповідачем на доведено визначений ним розмір його частки, оскільки надана ним книга обліку не відображує всіх дійсних витрат на будівництво, містить власноручні записи та виправлення, не є офіційним документом та позивачкою не визнається, як достовірний доказ. Отже, офіційні відомості щодо вартості будівельних робіт та матеріалів відсутні, а розмір понесених витрат на будівництво розраховується та встановлюється шляхом проведення відповідної експертизи, про призначення якої відповідачем не заявлено. Тому, просила у задоволені зустрічного позову відмовити у повному обсязі, а позивачці за первісним позовом виділити в натурі ? частку в домоволодінні та земельної ділянки відповідно за варіантами, визначеними у висновках первинної та додаткової будівельно-технічних експертиз. Відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги, пояснивши, що 2001 році після укладення шлюбу з позивачкою мешкали в будинку по [ADDRESS] в м. Маріуполя та рішення про початок будівництва нового будинку по [ADDRESS] в м. Маріуполі прийняли на початку 2003 року. Протягом 2004-2005 років будівництво було завершено, після чого вони з відповідачкою одразу вселились і мешкали разом до припинення між ними сімейних стосунків влітку 2013 року. Зараз в будинку мешкає тільки позивачка, оскільки він після погіршення стосунків пішов та у теперішній час має іншу родину та адресу місця проживання. Незважаючи на те, що вони з позивачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, наполягав, що фактично на забудову спірного будинку ним були витрачені особисті кошти, оскільки [PERSON] та її неповнолітня дитина повністю знаходились на його утриманні, ніякої участі у матеріальних витратах та будівництві не приймала, а він працював директором ТОВ «Азимут-Вест», одночасно був його учасником та мав достатні доходи, які і були основним джерелом коштів, витрачених на будівництво. В обґрунтування заявлених вимог посилався на надані ним письмові докази, а саме: книгу обліку понесених витрат, ведення якої здійснювалось власноруч ним та позивачкою весь період будівництва з зазначенням часу, вартості та виду будівельних робіт та матеріалів, а також розміру сум, фактично сплачених за їх виконання або придбання. Загальна сума витрат за книгою обліку склала 312860 гривень, що повністю відповідає розміру наявних в його розпорядженні особистих коштів, як і періодам їх отримання та внесення. На підтвердження зазначених обставин суду надав копію трудової книги, договір від 14.08.2001 року про строковий депозитний внесок в розмірі 400000 гривень та додаткові угоди до нього, нараховані відсотки за яким склали прибуток підприємства та у подальшому були виплачені йому, як дивіденди, на підтвердження чого надав протоколи загальних зборів ТОВ «Азимут-Вест» про виплату дивідендів, за якими він в 2003 році отримав грошову суму в розмірі 80000 гривень, яку розмістив в «ПУМБ» на депозитний рахунок за договором від 27.02.2003 року строком до 28.09.2004 року, після чого гроші частками з рахунку отримував готівкою та використовував їх для будівництва; договір купівлі-продажу автомобіля, за яким грошові кошти в розмірі 100000 гривень отримала його донька [PERSON] та передала відповідачу на будівництво, оскільки цей автомобіль купував їй він; договір купівлі-продажу гаражу, за умовами якого він отримав від продажу 72000 гривень, які були перераховані на його рахунок в установі банку. Всі перелічені грошові витратив вкладені ним у будівництво будинку. Також від його імені укладені договори про надання послуг поставки газу та електропостачання в будинку [ADDRESS] в м. Маріуполі та квитанції по їх сплаті та інші технічні документи на будинок, що свідчать про його особисту участь у будівництві, благоустрої та утриманні спірного домоволодіння. Крім того, зауважив, що наведений у висновку експертизи варіант виділу кожному співвласнику в будинку в натурі по ? частці, є не рівнозначним та не відповідає вимогам будівельно-технічних норм в частині виділення приміщень на другому поверсі, як жилих кімнат, оскільки їх висота від стелі до підлоги є меншою, ніж установлена для жилих приміщень придатних для проживання. Вважає, що запропонований другий варіант з виділом по 1/3 та 2/3 частки є самим вірним, оскільки визначає жилі кімнати та допоміжні кімнати у відповідності з ДБН, тому просить взяти до уваги та застосувати його при визначенні часток, що підлягають виділу, та визнати за ним право власності на більшу частину, що складає 2/3 частки в домоволодінні, виділивши її в натурі, а позивачці виділити 1/3 частку, оскільки він в будівництві приймав значно більшу участь, як фізично, так і матеріально. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні зустрічного позову та виділенні часток співвласникам в будинку у розмірі 1/3 та 2/3 частки та земельної ділянки відповідно, та пояснила, що спочатку земельна ділянка, де розташований спірний будинок, була виділена відповідачу за місцем роботи, однак у подальшому приватизована позивачкою, яка стала лише її приватною власністю, а не спільною подружжя, а будинок не був прийнятий в експлуатацію та зареєстрований, в зв'язку з чим відповідач звертався до суду, а позивачка у 2012 році без його відома отримала свідоцтво про право власності на будинок на своє ім'я, чим пояснюється реєстрація права власності за [PERSON] в цілому на земельну ділянку та домоволодіння. При цьому, вважає, що матеріали справи містять безліч доказів, як право установчих, так і платіжних письмових документів, наданих відповідачем на підтвердження наявності особистих коштів та витрачання їх на будівництво спірного домоволодіння. Відсутність іншої домовленості про поділ майна між подружжям та шлюбного договору надають підстави звернення для визнання рішенням суду права власності на 2/3 частки у спільному майні за відповідачем, оскільки саме ця частина була збудована на його особисті грошові кошти, а тому обирають експертний висновок з варіантом виділу часток в будинку в розмірі 1/3 та 2/3 часток, який передбачає фактично розподіл будинку на дві повноцінні квартири та відповідає вимогам ДБН, на відміну від висновку, яким експертом виділений будинок по ? частці не рівнозначно з відступом від ідеальних часток та потребує сплати одним з власників суми компенсації, розмір якої необхідно встановлювати на час розподілу, виходячи з дійсної вартості будинку. Право на придбання частки земельної ділянки у відповідності з розміром, в якому право власності придбано в будинку, прямо передбачено законом, а тому вимоги щодо виділу 2/3 частки земельної ділянки підлягають задоволенню. Розписку про отримання позивачкою грошових коштів в якості компенсації по сплаті аліментів, вважає неналежним та недопустимим доказом, оскільки він отриманий без додержання процесуального порядку поштою від невідомого відправника, складений власноручно позивачкою, не є офіційним документом та взагалі не стосується обставин справи. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка та дослідивши письмові матеріали справи, вважає що первісний позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 вересня 2001 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, в якому сторони офіційно перебувають до теперішнього часу, про що зроблено актовий запис № 239 та підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Маріуполя. /а.с.6/ За час шлюбу сторонами був збудований житловий будинок [ADDRESS] в с.Іллічівське Першотравневого району, право власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії САЕ №733882, виданого 29.10.2012 року виконавчим комітетом Іллічівської сільської ради, про що в ДКП «Першотравневе бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу внесено запис під № 350 за реєстраційним номером 38023153, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 29.10.2012 року /а.с.10,11/. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 226,7 кв.м, житловою площею 71,5 кв.м, побудований у 2005 році, складається з житлового будинку з мансандрою А-1, веранди а-1, прибудови А1 -1, гаражу Б-1, сараю В-1, вбиральні Г-1, вимощення І, огорожі №1, огорожі №2, воріт №3, хвіртки №4./а.с.12-17,70/ Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] в с. Іллічівське Першотравневого району, площею 0,1612 га, на якій розташоване спірне домоволодіння, належить на праві власності [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ№479118, виданого 16.01.2006 року на підставі рішення Іллічівської сільської ради №5/17-554 від 19.07.2005 року для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд /а.с.9/. Рішенням Маріупольської міської ради від 28.08.2013 року №6/29-3449 [ADDRESS] Першотравневого району, де розташовані спірний будинок і земельна ділянка, віднесена до Приморського району м. Маріуполя. Стаття 60 СК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 3 ст. 368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки будинок набутий сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання подружжя та введення спільного господарства, суд приходить до висновку, що спірне домоволодіння є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності, незалежно від розміру доходів кожного в період його будівництва. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Між сторонами на час розгляду справи фактично сімейні відносини припинені та склалися неприязні стосунки, що ускладнюють користування спільним майном, у зв'язку з чим позивачка звернулася з даним позовом про виділ належних часток в домоволодінні в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності та у разі виділу, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З наведених норм та встановлених обставин суд приходить до висновку, що спірне домоволодіння належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частках, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, а тому кожній із сторін належить по 1/2 частині спірного домоволодіння, та вимоги позивачки про виділ у натурі ? частки з житлового будинку [ADDRESS] в м. Маріуполі, як співвласнику, ґрунтуються на засадах закону та підлягають задоволенню. Проте, варіант виділу сторонам часток в розмірі 1/3 та 2/3 частки у праві спільної власності, запропонований позивачем за зустрічним позовом, не може бути застосований судом, як і вимоги про визнання за ним права власності на 2/3 частки спірного будинку задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Пунктами 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу, - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.58 СК України, якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). Аналізуючи надані докази в обґрунтування зустрічних позовних вимог, суд вважає що відповідачем не доведені обставини набуття спірного домоволодіння під час шлюбу за рахунок особистих коштів, та наявність правових підстав для визначення розміру часток кожного з подружжя в спільному майні без додержання положень закону, що встановлюють принцип їх рівності, належним чином не підтверджена. Так, не є належними доказами наданий Договір №05-841 від 14.08.2001 року про строковий депозитний вклад в сумі 400000 гривень, та додаткові угоди до нього №2,№3, оскільки укладені між банківською установою та юридичною особою ТОВ «Азимут-Вест», що виступало Вкладником, та підписані [PERSON], який діяв в особі директора, а тому отримані проценти на суму депозиту за договором є власністю юридичної особи, а не особистими коштами відповідача./а.с.37-40/ За договором купівлі-продажу гаражу від 03.04.2003 року, який придбаний у власність [PERSON] 29.09.2000 року, тобто до реєстрації шлюбу, «Азимут-Вест» на рахунок відповідача №ПР-9 в Жовтневому відділені ПІБ України перераховані грошові кошти в сумі 72000 гривень, що належать йому особисто, однак підтвердження їх фактичного отримання у відділені банку для подальшого використання матеріали справи не містять, а тому вкладення зазначеної грошової суми у будівництво спірного будинку цей доказ не підтверджує. /а.с.42,96,97,98,99/ Договір купівлі-продажу № 1382 від 28.02.2003 року свідчить про отримання [PERSON] від ТОВ «Азимут-Вест» грошових коштів в розмірі 100000 гривень шляхом безготівкового розрахунку за продаж автомобіля, що належав останній на праві приватної власності, а тому грошова сума, перерахована за договором [PERSON], як власнику автомобіля, відповідачу не належить. /а.с.43-44,94,95/ Показання свідка [PERSON] ([PERSON]), яка є рідною донькою відповідача, та в судовому засіданні підтвердила, що отримані в касі установи банку грошові кошти від продажу автомобіля в розмірі 100000 гривень вона передала того ж дня відповідачу для витрачання ним на будівництво без повернення, тобто фактично в дар, суд на підставі ст. 59 ЦПК України, не приймає як допустимий доказ у справі, оскільки п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Протокол №3 загальних зборів ТОВ «Азимут-Вест» від 18.02.2003 року, яким прийнято рішення про виплату учасникам товариства дивідендів за 2000 рік в рівних частках по 57143 гривень, Протокол № 4 від 19.02.2003 рік про перерозподіл та виплату дивідендів за 2000 рік в повному розмірі [PERSON] в зв'язку з виходом учасника, квитанція до прибуткового касового ордеру №4 про прийняття головним бухгалтером в МФ ПУМБ суми 80000 гривень, та платіжні доручення про здійснення ТОВ «Азимут-Вест» необхідних відрахувань податку, не свідчать про фактичне отримання грошової суми в розмірі 80000 гривень особисто відповідачем, оскільки відповідними бухгалтерськими документами, витратним ордером або розрахунковою відомістю, цей факт не підтверджено. /а.с.41,89,91,92/ Тому зробити висновок, що саме ця грошова сума була внесена відповідачем на депозитні внески від 27.02.2003 року та від 28.08.2003 року, як і встановити, що на цих рахунках знаходились особисті кошти відповідача, суд можливості не має. Крім того, з протоколу №4 вбачається, що учасник [PERSON] заявив про намір вийти з товариства шляхом продажу належної йому частки, а дивіденди в її розмірі розподілені для виплати [PERSON], що за відсутності відповідного договору, викликає сумніви щодо правових підстав набуття цих грошей [PERSON] з огляду їх належності на праві приватної власності, як отриманий дохід (дивіденди)/а.с.93/ Наявні в матеріалах справи відомості про розміщення [PERSON] грошових внесків на рахунках, а також виписки про рух грошових коштів, не відображують, як підстави нарахування, так і цільове призначення їх зняття з рахунку та витрачання./а.с.140-157/ Більше того, в матеріалах справи загалі відсутні будь-які платіжні документи, квитанції, договори підряду, замовлення, акти приймання робіт на підтвердження фактичного придбання відповідачем будівельних матеріалів та оплати будівельних робіт в період будівництва спірного будинку. Копія трудової книги відповідача, копії технічної документації на будинок та квитанції про сплату за їх виготовлення, договори про надання комунальних послу у період будівництва, акти приймальних робіт щодо газифікації та водовідведення, установки лічильників, квитанції по сплаті цих послуг та інш., а в тому числі будівельний паспорт та генеральний план будинку, копія дозволу на забудову, копії рішень щодо виділу земельної ділянки під будинок, що видані відповідними органами та укладені виключно на ім'я [PERSON], не підтверджують наявність обставин, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, а лише свідчать про те, що [PERSON] дійсно в період забудови мав офіційний дохід та самостійно займався оформленням технічної документації та будівництвом спільного будинку під час шлюбу. Також, суд позбавлений можливості встановити загальну суму витрат, понесених на будівництво домоволодіння, оскільки надана книга обліку витрат містить власноручні записи сторін та виправлення, не має посилань на платіжні документи або відповідні договори, не є офіційним кошторисним документом, та враховуючи, що зміст її оспорюється та не визнається на час розгляду справи позивачкою, в зв'язку з чим відповідно до положень ст.ст. 59,61 ЦПК України, судом до уваги не приймається. Таким чином, належні докази для встановлення, що у придбання спірного домоволодіння, що є спільною сумісною власністю сторін, відповідачем вкладені кошти, належні йому на праві особистої власності, та розміру понесених ним витрат для його набуття, суду не надані. Частиною 2 статті 370 ЦК України встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Зі змісту зазначеної правової норми слідує, що при реалізації права одного з співвласників на виділ частки зі спільного майна необхідно попередньо визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності, що належить цьому співвласникові, для встановлення іншого поділу, адже частки кожного з співвласників при спільній сумісній власності є рівними. Разом з тим, незважаючи на предмет та підстави заявлених зустрічних вимог, для встановлення розміру та визнання рішенням суду права відповідача у спільній сумісній власності на 2/3 частки, суду не представлені достатні дані, офіційні розрахунки та висновки спеціалістів у галузі будівництва для встановлення суми загальної вартості матеріалів та будівельних робіт та визначення частки, належної відповідачу особисто, у спільному майні. Крім того, стороною наведені норми не враховані, та у встановленому порядку позовні вимоги про визначення частки у спільному майні, його особистою приватною власністю та про визначення часток в праві спільної сумісної власності кожного з співвласників, що передує виділу їх в натурі, суду не заявлені. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги щодо визнання та виділу відповідачу у спірному домоволодінні 2/3 частки не ґрунтуються на вимогах закону, а тому зустрічний позов задовольняє частково та визнає право відповідача на частку у спільному майні, виходячи з принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності кожного. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України, згідно з ч.3 якої, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» визначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі,що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У відповідності до положень ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться лише з дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Разом з тим, Порядком виконання будівельних робіт, Переліком об'єктів, будівництво яких здійснюється після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт, затвердженими Постановою КМ України від 13.04.2011 року № 466, встановлено, що будівельні роботи індивідуального (садибного) житлового будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) площею до 300 кв. метрів, господарських будівель і споруд, які розташовані на присадибних, дачних і садових земельних ділянках, можуть виконуватися замовником після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт Держархбудінспекції або її територіальному органу та отримання дозволу на виконання будівельних робіт не потребують. Висновками проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2013 року встановлено, що що існує технічна можливість фактичного розподілу спірного житлового будинку [ADDRESS] в м. Маріуполі, який перебуває у спільній власності сторін, з виділом співвласникам по ? часток з відхиленням від розміру ідеальних часток та переобладнанням його в ізольовані приміщення./а.с.171-180/ Згідно вказаного висновку було запропоновано один варіант розподілу в натурі спірного домоволодіння. Першому співвласнику на ідеальну 1/2 частку пропонується виділити: 1/2 частина веранди 1 площею 8,7 кв.м., частину коридору 2 площею 19,8 кв.м., кухню 3 площею 16,9 кв.м., їдальню 4 площею 23,2 кв.м., житлову кімнату 5 площею 16,6 кв.м., коридор 6 площею 4,6 кв.м., санвузол 7 площею 7,3 кв.м .; гараж літ.Б-1; сарай літ.В-1; 1/2 мощення I; 1/2 огорож №1-4 інвентаризаційної вартістю 186 379 гривень, що становить 47/100 частки. Другому співвласнику на ідеальну 1/2 частку пропонується виділити: 1/2 частина веранди 1 площею 8,7 кв.м., частину коридору 2 площею 6,4 кв.м., топкову 10 площею 13,5 кв.м., гараж 9 площею 34,0 кв.м., коридор 8 площею 10,8 кв.м., коридор 11 площею 14,2 кв.м., гардероб 13 площею 6,8 кв.м., житлову кімнату 12 площею 16,2 кв.м., житлову кімнату 14 площею 15,5 кв.м., санвузол 15 площею 3,5 кв.м .; вбиральню літ.Г-1; 1/2 мощення I; 1/2 огорож №1-4 інвентаризаційної вартістю 208 199 гривень, що становить 53/100 частки. При такому розподілі частки співвласників будуть складати 47/100 та 53/100 частин відповідно. Компенсація першому співвласнику за відхилення від ідеальної 1/2 частки становить 10910 (десять тисяч дев'ятсот десять) гривень інвентаризаційної вартістю. Для проведення виділу необхідно здійснити переобладнання і перепланування, під час яких влаштувати глуху перегородку в коридорі 2 в створі стіни суміжній для приміщень 2 і 10, перпендикулярній фасадній стіні, як зазначено в Додатку 1 до цього висновку. Влаштувати глуху перегородку у веранді 1 для розділення її на рівні частини для двох співвласників. Замість частини віконного отвору веранди 1 для другого співвласника влаштувати дверний проріз, як зазначено в Додатку 1 до цього висновку. Замість віконного отвору на зовнішній стіні приміщення 10 влаштувати дверний і віконний отвір зі збільшенням розміру отвору. Роботи по збільшенню прорізу виробляти дисковими пилами без ударних динамічних дій; готовий проріз рекомендується посилити обрамленням з металевого куточка з полицею не менше 75мм з двох сторін, з'єднавши металевими пластинами. У приміщенні 10 пропонується організувати кухню для другого співвласника. Опалення частин при необхідності зробити відокремлений для кожної частини. При влаштуванні роздільного опалення з встановленням другого газового котла / чи двоконтурного котла з бездимохідним відводом продуктів згоряння першому власнику) і пристрої газифікованої кухні (другому власнику) місця установки газових приладів узгодити з організацією, що займається експлуатацією та обслуговуванням газових мереж, у складі проекту на ці роботи. Роботи з перебудови інженерних мереж вести організаціям, які мають дозвіл на виконання даних робіт відповідно до чинного законодавства, з узгодженням з експлуатаційними організаціями з отриманням технічних умов проекту). Ринкова вартість житлового будинку № [ADDRESS] в м.Маріуполі, складає 760 805 (сімсот шістдесят тисяч вісімсот п'ять) гривень. Враховуючи, що висновком експерту запропоновано лише один варіант фактичного розподілу з відхиленням від ідеальних 1/2 часток, а жодна із сторін в судовому засіданні на виділі конкретної частини в будинку не наполягала, суд вважає можливим його застосувати та провести виділ з відхиленням від розміру часток кожного, виділивши [PERSON] та [PERSON] в натурі приміщення житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: м.Маріуполь, [ADDRESS], що за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14.12.2013 року складають 47/100 частки та 53/100 частки відповідно, визнавши право власності кожного на виділене майно, з присудженням грошової компенсації [PERSON], частка якої зменшилась, та покладанням на останню обов'язку провести викладені експертом переобладнання та перепланування. Приймаючи рішення про виділ часток у зазначений спосіб та встановлений порядок, суд враховує, що на час розгляду справи в будинку мешкає та фактично користується лише один власник - [PERSON], яка й була ініціатором порушення питання щодо виділу частки в натурі, та саме вона є зацікавленою особою у його здійсненні та проведенні переобладнання, на відміну від відповідача, який має інше житло, а покладення цих обов'язків на обидві сторони суд вважає недоцільним, оскільки особисті стосунки, що склалися між сторонами, можуть не тільки перешкодити своєчасному виконанню рішення суду, а й утруднити можливість його виконання загалом. Відійшовши від рівності часток та виділивши [PERSON] більшу частку в будинку ніж позивачці, суд виходив з того, що відповідач дійсно приймав значну участь у будівництві спільного будинку, як матеріально, оскільки був єдиною особою в родині, яка мала дохід, так і власними зусиллями, витрачаючи час на оформлення документації та контролювання будівництва. При цьому, суд не бере до уваги ствердження відповідача та його представника щодо складності визначеного варіанту поділу та невідповідності його висновків вимогам закону, оскільки останні не є спеціалістами в цій галузі, та зі змісту висновку вбачається, що експертом враховані вимоги ДБН В.2.2-15-2005 щодо висоти жилих поверхів, а компенсація встановлена з інвентаризаційної вартості, оскільки в ринкових цінах не розраховується, відповідно до «Інструкції про проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої Мін'юстом України 06.07.07р. № 774/14041 та УДК 348.98 «Методичний посібник з визначення можливості розділу об'єктів нерухомості». Відповідно до ст. 377 ЦК України, ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Пунктом 18-2 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Враховуючи наведені вимоги законодавства та рішення про виділ сторонам в натурі рівних часток в спільній сумісній власності подружжя - домоволодінні [ADDRESS] в м. Маріуполі, яке розташоване на земельній ділянці, що одержана позивачкою в приватну власність у період шлюбу шляхом приватизації та є її особистою приватною власністю, суд вважає, що кожна сторона має право на земельну ділянку в розмірі частки у спільному майні будинку, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині виділу частки земельної ділянки також задовольняє у повному обсязі, а [PERSON] - частково, виділивши позивачці та відповідачу в натурі по ? частці земельної ділянки у відповідності з частками у житловому будинку. При вирішені порядку виділу суд бере за основу висновки додаткової будівельно-технічної експертизи від 28.11.2014 року, якими запропонований варіант розділу земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Маріуполі на 1/2 і 1/2 ідеальних часток відповідно до варіанту розділу житлового будинку, запропонованого у висновку будівельно-технічної експертизи від 14.12.13г./а.с.248-253/ За висновками додаткової будівельно-технічної експертизи від 28.11.2014 року: Першому власникові 1/2 частки пропонується виділити частку земельної ділянки, площею 806 кв.м. Її розміри складають: 36,04 м по кордону з боку [ADDRESS],36 м по кордону з боку ділянки [ADDRESS] 16,22 м, 6,17 м, 22,02 м, 2,12 м, 4,67 м, 3,70 м, 18,36 м по кордону з ділянкою другого власника 1/2 частки, що відповідає виділеній 47/100 частці у будинку та підлягає виділу [PERSON] Вхід на ділянку організувати з [ADDRESS] Другому власникові 1/2 частки пропонується виділити частину земельної ділянки площею 806 кв.м. Її розміри складають: 9,95 м по кордону з боку [ADDRESS],99 м по кордону з боку ділянки [ADDRESS] 23,01 м по кордону з боку ділянки [ADDRESS]; 35,04 м по кордону з боку ділянки [ADDRESS] 16,22 м, 6,17 м, 22,02 м, 2,12 м, 4,67 м, 3,70 м, 18,36 м по кордону з ділянкою першого власника 1/2 частки. Вхід на ділянку залишається колишній з [ADDRESS] що відповідає 53/100 частці [PERSON] та підлягає виділу відповідачу. На підставі ст.88 ЦПК України, суд стягує з кожної сторони недоплачену суму судового збору за первісними та зустрічними вимогами, виходячи з встановленої при вирішенні справи вартості майна відповідно до розміру виділених часток. На підставі ст.ст. 364, 368, 370, 377 ЦК України, ст.ст.57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. 120 ЗК України,

Outcome: partial