Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28.08.2006 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2006 року і до досягнення повноліття. Зазначила, що фактично їх спільна дитина перебуває на її повному утриманні. Дитина підросла, витрати на її утримання дуже суттєво збільшились в зв`язку із чим матеріальне становище позивача погіршилось. Відповідач відмовляється добровільно збільшити допомогу на дитину, посилаючись на рішення суду та відсутність роботи та стабільного заробітку. Оскільки сплачуваних відповідачем аліментів катастрофічно не вистачає на забезпечення гармонійного розвитку дитини, в зв`язку із чим виникла необхідність збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів на утримання їх спільної неповнолітньої дитини. Крім того, дитина постійно потребує медичної допомоги, адже часто хворіє. Дотримуючись рекомендацій лікарів, позивач оплачує медичні препарати, що необхідні для підтримання стану здоров`я дитини. На день подання позовної заяви такі додаткові витрати складають 5191,96 грн. Покликаючись на вищевикладені обставини, просила суд збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 28.08.2006 року на її користь на утримання дочки [PERSON] , [INFO] до з 1/4 частки до 1/3 частки щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також стягнути додаткові витрати на дитину у розмірі 2 595,98 грн. (половина від фактично понесених витрат на лікування дитини). Ухвалою судді Костопільського районного суду від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, про що повідомлено сторони. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов. Відповідач не скористався своїм правом і відзив на позовну заяву до суду не подав. Позивачем на адресу суду було подано письмову заяву про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Костопільського районного суду від 18 лютого 2021 року заяву позивача задоволено та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб, які беруть участь у справі. В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача- адвокат Больбіна С.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності зазначаючи, що через незадовільний стан здоров`я, оскільки він є інвалідом ІІІ групи, та матеріальну скруту, так як на його утриманні перебувають мати [PERSON] (інвалід ІІ групи) та малолітній син [PERSON] , [INFO] , він не може з`явитися в судове засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. В судовому засіданні встановлено, що сторони, позивач [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько) є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Костопільським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненської області 13 березня 2006 року. Згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 28.08.2006 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2006 року і до досягнення повноліття. Вирішуючи спір по суті, суд застосовує наступні норми права. Так, відповідно до вимог ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на підставі рішення суду покликаючись на те, що її матеріальний стан погіршився, оскільки дитина подорослішала та потребує більших витрат. Крім того покликалася на те, що законодавець збільшив мінімальний розмір аліментів нам одну дитину. Суд звертає увагу на те, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вищезазначеними обставинами, взагалі не надала суду доказів, що підтверджують її витрати, яких вона зазнала внаслідок вказаних нею обставин та за допомогою яких суд міг би встановити ступінь зміни її матеріального становища та можливості відповідача сплачувати аліменти у збільшеному розмірі. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доводи позивача про необхідність збільшення розміру аліментів не заслуговують на увагу суду та є голослівними, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст. ст. 76, 83 ЦПК України про зміну матеріального чи сімейного стану, як у позивача в бік погіршення, так і у відповідача в бік покращення . Покликання позивача на зміну законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Так, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19). Отже, зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості, що правильно враховано судом першої інстанції при вирішенні спору. На підставі вищенаведеного, суд, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено погіршення її матеріального стану з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання дочки в розмірі 1/4 частини заробітку, а наведені позивачем докази на підтвердження позовних вимог у розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та правової позиції Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі N6-143цс13) не є істотними та достатніми для збільшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, а тому в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання дитини слід відмовити. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на доньку [PERSON] , а саме половини понесених позивачем витрат на лікування дитини, то суд рахує, що вказана вимога також не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з хворобою та лікуванням. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Розмір таких додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Однак позивач не надала суду належні докази, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на лікування чи медичне обстеження: висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). За таких обставин, суд рахує, що позивач не довела суду належними доказами про наявність додаткових витрат, пов`язаних з витратами на лікування дитини, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Долучені позивачем до позовної заяви копії фіскальних чеків не підтверджують відповідний стан здоров`я дитини та витрати на її лікування, і в розумінні ст.77 ЦПК України, не є належними доказами по справі. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed