Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, в позовній заяві посилалася на те, що 19 липня 2008 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON]. який був розірваний 11 березня 2016 року. Від цього шлюбу вони мають дитину дочку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивача. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоч працездатний і в змозі надавати кошти на утримання дочки, оскільки є приватним підприємцем і надає послуги з утриманням закладів харчування, тому отримує частину доходу в натурі, крім того його дохід має н е регулярний та мінливий характер у звязку з чим позивач просила стягувати з нього аліменти в розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивачка змінила свої позовні вимоги та просила стягнути на її користь із відповідача на утримання дитини аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з підстав вказаних в позовній заяві. Пояснила, що з дати розірвання шлюбу відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надавав ігноруючи всі її звернення з цього приводу. Відповідач в судовому засіданні змінені позовні вимоги визнав. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що змінені позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За змістом ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом на підставі наданих доказів встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 2008 року по 22 березня 2016 року (а.с.3, 4), згідно свідоцтва про народження від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.5), яка проживає з матірю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою секретаря ради мікрорайону «Центральний» (а.с. 6). Відповідач в добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, хоч відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України зобовязаний утримувати дитину та має таку можливість, оскільки є фізичною особою-підприємцем і має дохід. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів, виходячи зі змінених позовних вимог, у розмірі 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved