Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття в супроводі її матері [PERSON] без згоди та супроводу його батька - [PERSON]. Позов мотивований тим, що рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 04.02.2011 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу в подружжя народився донька [PERSON], [INFO]. 17.04.2013 року позивачка зареєструвала другий шлюб з [PERSON]. Позивач зазначає, що після розлучення вона неодноразово намагалася отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі, однак відповідач відмовляє в наданні такого дозволу. У зв'язку з тим, що [PERSON] відмовляє в наданні дозволу дитини за кордон,просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30.08.2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як вбачається з копії рішення Берегівського районного суду Закарпатської області № 2-141/11 від 04.02.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.09.2009 року. Як вбачається з позовної заяви, відповідач [PERSON], будучи батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], відмовляє позивачу в наданні дозволу на виїзд за кордон дитини. Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, ї фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3, п. п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач [PERSON], будучи батьком [PERSON], [INFO], дозвіл на її виїзд за кордон не надає, тому суд вважає, надати позивачу [PERSON] дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою забезпечення інтересів дитини, її належного виховання, фізичного, духовного і морального розвитку. У зв'язку з наведеним, суд вважає задоволити позов та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON], [INFO], в супроводі її матері [PERSON] без згоди та супроводу її батька - [PERSON], починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати по справі відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved