Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі по 2 000 (дві тисячі) гривень на кожну дитину щомісяця, починаючи з дня подання даного позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що 27 липня 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення з цією позовною заявою до суду послужило те, що вона разом з відповідачем не проживають уже більше двох місяців, останній самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а саме матеріально не забезпечує малолітніх дітей, хоча досить не погано заробляє, у зв`язку з чим має змогу утримувати їх спільних дітей. Оскільки позивачка не має змоги самостійно забезпечувати дітей всім необхідним для створення необхідних умов життя малолітніх дітей, у зв`язку з чим просить суд стягнути аліменти на утримання таких. Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] разом зі своїм представником [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме просив стягувати з нього аліменти на утримання дітей в розмірі по 700 гривень на кожну дитину щомісяця і до досягнення дітьми повноліття. При цьому висловив думку, що позивачка буде використовувати сплачені ним кошти не для утримання малолітніх дітей, а на свої власні потреби. Також зазначив, що він заробляє кошти тимчасовими підробітками, зазвичай працює за кордоном, де виконує будівельні роботи та заробляє в середньому 500-700 доларів на місяць. Пояснив, що має намір знову їхати на заробітки. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов такого висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також встановлено, що сторони у справі мають двох малолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Малолітні дітипроживають разом з матір`ю і перебувають на її утриманні. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що близько двох місяців він не проживає з дітьми та дружиною. При цьому, суду не надано доказів того, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей, які потребують таку для їх повного і гармонійного розвитку. Не надано суду також доказів стосовно матеріального стану сторін. Лише зі слів відповідача відомо, що його середній заробіток становить 500-700 доларів на місяць. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачкою докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки такі містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. Отже, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати своїх малолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд відповідно до статті 182 СК України, враховує: -стан здоров`я та матеріальне становище дитини; -стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; -відсутність у матеріалах справи доказів про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; -відсутність у матеріалах справи доказів про наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; -відсутність у матеріалах справи доказів про витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; -інші обставини, що мають істотне значення. У цих правовідносинах розмір аліментів необхідно визначити в твердій грошовій сумі, що відповідає приписам ч. 1 ст. 184 СК України. Стосовно твердження відповідача про можливу розтрату позивачкою аліментів на власні потреби, то суд не враховує такі, оскільки відповідачем не подано жодного доказу на підтвердження наведеної обставини. Не враховано судом також і те, що відповідач вважає доцільним сплачувати по 700 гривень на кожну дитину, оскільки такий розмір аліментів є нижчим за встановлений законом мінімум, який є необхідним для задоволення базових потреб дитини відповідного віку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що з [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 2 000 (дві тисячі) гривень на кожну дитину щомісяця, починаючи з 08 грудня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Крім цього, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України. З огляду на наведене та

Outcome: approved