Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частин з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2015 року ідо до досягнення дитиною повноліття, тобто до 24 березня 2030 року. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2011 року по 08.07.2015 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачкою, що встановлено і рішенням суд про розірвання шлюбу і не оспорюється відповідачем. Відповідач не надає допомоги на утримання сина, взагалі не бере участь в туманні та вихованні дитини, і ці обставини вимусили звернутися її з наступним позовом до суду. [PERSON] також наполягала на стягненні з відповідача аліментів на її користь на утримання дитини з 14 вересня 2015 року, а не з дати предявлення цього позову до суду, який було подано 24.02.2017 року, пояснюючи тим, що вперше вона звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів саме 14 вересня 2015 року, однак позов залишено без розгляду, том що між ними з відповідачем досягнуто домовленість щодо добровільної сплати аліментів. Оскільки відповідач незважаючи на досягнуту згоду щодо сплати аліментів з вересня 2015, так і не розпочав виконувати взяті на себе зобовязання, позивачка просить суд стягнути аліменти починаючи з вересня 2015 року. В судовому засіданні представник [PERSON] позов своєї довірительки підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив суду, що [PERSON] визнає позов частково, не заперечує проти стягнення з нього аліментів в розмірі ? частки з усіх його видів заробітку (доходу), починаючи з дати предявлення цього позову. Суд, вислухавши представників позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2011 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 липня 2015 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серія 1-ЖД № 301656 виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції 03 квітня 2012 року. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, проживають за різними адресами, спільного господарства не ведуть. Сторонами не оспорюється, що дитина проживає разом з матірю позивачкою по справі. Судом також встановлено, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність, зареєстрований як фізична особа приватний підприємець. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В контексті даної статті батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріальне утримання дітей це обов'язок батьків. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з вимогами ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що позивачка ставила вимоги про присудження аліментів на утримання малолітнього сина саме в частці від доходу відповідача, не зважаючи, що відповідач є приватним підприємцем, суд задовольняє вимоги про стягнення аліментів у частці від його заробітку (доходу), тому що, це не суперечить положенням ч.3 статті 181 СК України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначені розміру аліментів, суд відповідно до статті 182 СК України враховує матеріальне становище відповідача, те що він працює приватним підприємцем, є здоровою працездатною людиною, не має на утриманні інших дітей, не має інших зобовязань матеріального характеру. З урахуванням досліджених вище документів, суд вважає, що сума аліментів у розмірі ? частці від заробітку (доходу) відповідача, що буде достатньою на утримання малолітньої дитини [PERSON]. Згідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 24.02.2017 року. Суд відмовляє у присудженні аліментів починаючи з 14 вересня 2015 року, тобто за минулий період з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш ніж за три роки. Стаття 191 СК України встановлює виняток, коли аліменти можуть бути присуджені і за минулий час до предявлення позовної заяви. Це правило застосовується і тоді, коли позивач подає докази про те, що відповідач знав, що повинен платити кошти на утримання дитини, але він постійно міняв місця проживання, роботи, ухилявся від обовязку утримувати дитину. Присуджувати аліменти за минулий час це не обовязок суду, а його право. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Проаналізувавши подані документи, пояснення представників сторін по справі, суд не погоджується з правовою позицією сторони позивачки, що предявлення до суду аналогічного позову про стягнення аліментів з відповідача, та залишення позову без розгляду за заявою позивачки, є доказом того, що відповідач знав що повинен платити кошти на утримання дитини, але ухилявся від обовязку утримувати дитину. З цих підстав суд дробить висновок про те, що позивачкою не доведено та не підтверджено доказами, що в даному випадку суд має право стягнути аліменти за минулий час. На підставі викладеного,

Outcome: partial