Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулася до суду \~ \~ \~ \~ з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання заповіту частково недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та про визнання права власності на 14/30 частин домоволодіння, посилаючись на те, що, згідно з протоколом №8 засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р., [PERSON], члену цього колгоспу, була виділена земельна ділянка під забудову за адресою: м. Одеса, вул. Тульська, 23. Після завершення будівництва житлового будинку з надвірними спорудами, згідно з рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 28.07.1961 р., було визнано право власності на будинок за колгоспним двором, головою якого була [PERSON]. На підставі зазначеного рішення, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності від 09.08.1961 р. на житловий будинок. Відповідно до рішення обєднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були обєднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта. [PERSON] працювала у колгоспі до 01.03.1964 р., що давало підстави відносити побудований будинок до суспільної групи колгоспний двір. Крім неї, членом колгоспного двору був її неповнолітній на той час син [PERSON], [INFO]. Відповідно до примірного Статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого зїздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП від 17.02.1935 р., житловий будинок був власністю колгоспного двору. Всупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння було видане не на колгоспний двір, а лише на його голову [PERSON] У звязку з цим, вважає свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 р. та рішення виконкому Приморської райради депутатів від 28.07.1961 р. такими, що порушили право власності та позбавили частки майна [PERSON]. Оскільки [PERSON] та [PERSON] на час будівництва будинку та на час припинення існування колгоспного двору були членами колгоспного двору, тому набули право спільної власності на домоволодіння у рівних частках, тобто, по ? [PERSON] 26.05.2002 р. померла. Після її смерті відкрилася спадщина, спадкоємцями якої були [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 23.04.2001 р. за реєстровим №3-1400, за яким [PERSON] заповіла весь будинок своєму синові [PERSON] та дочці [PERSON] у долях: відповідно синові - 2/5 частини будинку, дочці - 3/5 частини будинку. На підставі заповіту було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. У заповіті та свідоцтві про право на спадщину за заповітом спадковим майном було зазначено весь житловий будинок, хоча його половина належала [PERSON], тому заповіт є частково недійним, а свідоцтво про права на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним. ВІдповідно до заповіту спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку, має бути розподілено: [PERSON] - 3/5 від ? частини будинку, що буде складати 3/10 частини будинку, та [PERSON] - 2/5 від ? частини будинку, що буде складати 2/ 10 частини будинку. Інша ? частина будинку належала не [PERSON], а [PERSON], тому у цілому йому після розподілу спадкового майна повинно належати ? + 2/10 =7/10 частини будинку. 28.06.2010 р. помер [PERSON]. Заповіт ним не складався. Спадкоємцями є дружина [PERSON], сини: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Сергій шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу відмовитися від своє частки на користь [PERSON]. Микола від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців, не вчинив дії з прийняття спадщини. Тому, після смерті [PERSON] його 7/10 частин будинку повинні бути розподілені у розмірі 2/3 від 7/10 частин будинку [PERSON], тобто, 14/30 частин будинку, а 1/3 [PERSON] - 1/3 від 7/10 частин будинку - 7/30 частин будинку. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав частково та звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить визнати частково недійсним заповіт [PERSON] від 23.04.2001 р. у частині визначення обсягу спадкового майна та у частині визначення порядку користування будинком, визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 р, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р., визнати за ним у порядку спадкування право на 7/30 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі, по вул. Тульська, 23, та у цілому складається з: «А» - житлової будівлі, загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, «Л» -сарай, «И» - стіни, «К» - навіс, ІІ, ІІІ - теплиці, №2-8 - огорожа, «І» -мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 895 кв.м. Посилається на те, що, згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8, члену колгоспу [PERSON], яка була його бабусею, була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город. У період з 15.02.1958 р. до 28.07.1961 р. [PERSON] побудувала житловий будинок. Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481, право власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, було визнане за колгоспним двором, головою якого була [PERSON]. Однак, всупереч рішенню виконкому, свідоцтво про право власності на домоволодіння було видане не на членів колгоспного двору, а лише його голові [PERSON]. Цим самим були порушені права інших членів колгоспного двору, у т.ч., малолітніх та неповнолітніх, які нарівні з іншими членами колгоспного двору мали рівні права власності на частку у колгоспному дворі, оскільки на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481, свідоцтво повинно було бути виданим про право спільної сумісної власності на колгоспний двір. Станом на день видачі свідоцтва, членом колгоспного двору, головою якого була [PERSON], крім неї був також батько відповідача [PERSON], [INFO], який на той час був неповнолітнім. Будинок з надвірними спорудами по вул. Тульській, 23, належав до спільної сумісної власності членів колгоспного двору, якими були [PERSON] та [PERSON], частки яких, у випадку їх виділу, повинні бути рівними. Вважає, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане 28.07.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих, є недійсним у звязку з його невідповідністю рішенню виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 та чинному на той час законодавству. 23.04.2001 р. [PERSON] заповіла спірний житловий будинок наступним чином: 2/5 сину [PERSON], 3/5 дочці [PERSON]. [PERSON] заповіла весь будинок, як власний, хоча у дійсності на той час [PERSON] належав не весь будинок, а лише його частка, яка була рівною з часткою, що належала [PERSON]. Тому [PERSON] могла заповісти у зазначених пропорціях не весь будинок, а лише належну їй частину - ? частину, яка могла їй належати станом на день відкриття спадщини. У заповіті вказано про приміщення, які відходять у користування кожному спадкоємцеві. Але при цьому, при визначенні порядку користування спадковим майном, вказані у заповіті приміщення не відповідають заповідальним часткам, а також не відповідають майновим правам членів колгоспного двору, яким належав весь будинок. За таких обставин вважає, що заповіт у частині зазначення спадкового майна та у частині визначення порядку користування має бути визнаним частково недійсним. 26.05.2002 р. [PERSON] померла. Станом на день смерті їй належала на праві власності ? частина домоволодіння. Інша ? частина домоволодіння належала [PERSON]. Оскільки до виданого 20.03.2003 р. нотаріусом [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом було у якості спадкового майна включена частина домоволодіння, яка не була спадковим майном і належала не [PERSON], а [PERSON], то вказане Свідоцтво підлягає визнанню недійсним. 28.06.2010 р. помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка повинна складатися з 7/10 вказаного вище домоволодіння. Спадкоємцями майна [PERSON] є його дружина [PERSON], та його сини [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] фактично спадщину не прийняв, будь-яких заяв про прийняття не подавав, що свідчить про його відмову від спадщини на користь інших спадкоємців у рівних частках. [PERSON] від своєї частки спадщини відмовився на користь [PERSON] При прийнятті спадщини після смерті [PERSON], розподілу між спадкоємцями підлягала ? частина домоволодіння: 2/5 від ? - [PERSON], тобто, 2/10 будинку, а 3/5 від ? - [PERSON], тобто, 3/10 будинку. Враховуючи, що [PERSON] належала інша ? частина домоволодіння, яка не входила до спадкового майна його померлої матері [PERSON], то [PERSON], з урахуванням його частки та частки у спадщині, повинно було належати: ? + (1/2*2/5) = 7/10. Після смерті [PERSON], від належного йому на день смерті майна (7/10 домоволодіння) 2/3 частки повинні перейти у власність [PERSON], а 1/3 [PERSON]. [PERSON] повинні перейти у власність 2/3 від 7/10 будинку що буде складати 14/30 будинку, а [PERSON] 1/3 від 7/10 будинку, що буде складати 7/30 будинку. Після смерті свого батька [PERSON] 13.10.2010 р. подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Але до цього часу свідоцтво про спадщину за законом не отримав через спір щодо спадкового майна. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не визнала, подала письмові заперечення, у яких зазначила, що ЦК УРСР 1963 р. набрав чинності після видачі свідоцтва про право особистої власності на будинок, тому його положення не можуть бути застосовані до позовних вимог. На час видачі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28.07.1961 р., виданого на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 28.07.1961 р., виконком керувався Інструкцією Міністерства Комунального господарства УРСР від 23-25 грудня 1947 р. зі змінами та доповненнями від 25 квітня 1958 р. До 1948 р. громадяни не мали права мати будинки одночасно на праві власності та праві забудови. Із виданням Указу ПВР СРСР від 26.08.1948 р., право забудови втратило силу. В постанові Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. «Про порядок застосування Указу ПВР СРСР» від 26.08.1948 р., вказано, що забудовані громадянами на відведених їм земельних ділянках будинки є їхньою особистою власністю. Починаючи з 1948 р., громадяни могли зводити будинку у містах та селах тільки на праві особистої власності. Вважає, що побудований [PERSON] будинок був її особистою власністю, тому заповіт був нею складений правильно і спадщина після її смерті нотаріусом була поділена правильно. Просила застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] про своє порушене право дізнався ще у 2003 р., оскільки за запитом нотаріуса він особисто отримав довідку-характеристику на будинок. За життя [PERSON] не скористався своїм правом оскарження свідоцтва про право власності на будинок від 09.08.1961 р., тому це право відсутнє і у його спадкоємців. \~ \~ \~ \~Представником позивача [PERSON] були подані клопотання про долучення доказів, які були судом задоволені. \~ \~ \~ \~Представником відповідача [PERSON] були подані клопотання про долучення до справи доказів, які були задоволені судом. \~ \~ \~ \~Представниками відповідача [PERSON] були подані заяви про застосування строків позовної давності. \~ \~ \~ \~За заявою позивача [PERSON] ухвалою суду від 21.08.2015 р. були вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] здійснювати перепланування, реконструкцію домоволодіння за адресою м. Одеса, вул. Тульська, 23, до ухвалення рішення у цій справі. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивач [PERSON], та її представник первісний позов підтримали повністю з підстав, наведених у позові, та визнали зустрічний позов [PERSON]. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник первісний позов [PERSON] визнали частково та повністю підтримали свій зустрічний позов з підстав, наведених у зустрічному позові. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти первісного та зустрічного позовів заперечував з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позови. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши позивача та відповідачів, їх представників, дослідивши безпосередньо у судовому засіданні письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно з протоколом засідання правління колгоспу ім. 51-ї Перекопської дивізії Приморського району м. Одеси від 15.02.1958 р. №8 (т.1, а.с.9-13), члену зазначеного колгоспу [PERSON] була виділена земельна ділянка, площею 0,15 га, під забудову та город. Згідно з рішенням обєднаних загальноколгоспних зборів колгоспників колгоспу ім. 51-ї Перекопської Дивізії та колгоспу ім. Карла Лібкнехта Приморського району м. Одеси від 28.02.1958 р., ці колгоспи були обєднані в один колгосп, якому було присвоєно назву колгосп ім. Карла Лібкнехта (т.1, а.с.16). Рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (т. 1, а.с.15), право власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, було визнане за колгоспним двором, головою якого була [PERSON]. 09.08.1961 р. Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради депутатів трудящих [PERSON] на підставі рішення виконкому Приморської райради депутатів трудящих було видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, що розташоване у м. Одесі, по вул. Тульській, 23 (т.1, а.с.11). 23.04.2001 р. [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вул. Тульська, 23, таким чином: 3/5 частини житлового будинку - дочці [PERSON], а 2/5 - сину [PERSON] (т.1, а.с.18). 26.05.2002 р. [PERSON] померла (т.1, а.с.23). 20.03.2003 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.19), згідно якого спадкоємцями зазначеного у заповіті майна [PERSON] на 2/5 спадкового майна є її син [PERSON] та на 3/5 спадкового майна її дочка [PERSON]. У цілому спадкове майно складалося з камяної житлової будівлі загальною житловою площею 36,9 кв.м. та надвірних споруд «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа і мостіння на земельній ділянці площею 895 кв.м. На самовільно збільшений на 11,0 кв.м гараж літ. «З» свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Згідно зі ст.68 розділу V «Про трудове хліборобське господарство (двір)» Земельного Кодексу УРСР, прийнятого 29.11.1922 р. Всеукраїнським Центральним виконавчим комітетом, та чинним на час відведення [PERSON] земельної ділянки під забудову та на час визнання Виконкомом Приморської райради депутатів трудящих м. Одеси права власності на домоволодіння за колгоспним двором, головою якого була [PERSON], право на землю, що знаходиться в трудовому користуванні двора (господарства), а також на будівлі і сільськогосподарський інвентар, належало всім членам двора, незалежно від віку та статі. Згідно зі ст. 7 Конституції СРСР від 05.12.1936 р., яка була чинною до 1977 р., у т.ч під час виникнення правовідносин у справі у 1958-1964 роках, кожний колгоспний двір має в особистому користуванні невелику присадибну ділянку та в особистій власності підсобне господарство, житловий будинок, продуктивну скотину, птицю, дрібний інвентар - згідно Статутом сільськогосподарської артілі. Згідно з п.2 Примірного статуту сільськогосподарської артілі, прийнятого ІІ Всесоюзним зїздом колгоспників-ударників, затвердженого РНК СРСР та ЦК ВКП «Б» 17.02.1935 р., із відокремлених земельних угідь сільськогосподарською артіллю виділяється в особисте користування колгоспного двору по невеликій ділянці, у вигляді присадибної землі. Згідно з п.4 розділу ІІІ вказаного Примірного статуту, не відокремлюються та залишаються у особистому користуванні колгоспного двору житлові споруди, господарські споруди, необхідні для утримання скоту, що перебуває в особистому користуванні колгоспного двору. Згідно з п.п. 1 та 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 р. №3211 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків», та згідно з п.п. 1, 2 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних житлових будинків», кожний громадяни та громадянка СРСР мав право купити або побудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок в один або два поверхи. Відведення земельних ділянок у містах і за їх межами для будівництва індивідуальних житлових будинків здійснювалося у безстрокове користування виконкомами крайових, обласних, міських, районних Рад депутатів трудящих. Судом встановлено, що земельна ділянка [PERSON] була відведене колгоспом ім. 51-Перекопської Дивізії, а не виконкомом міської чи районної Ради депутатів трудящих, тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка [PERSON] була відведена не під будівництво індивідуального будинку, а для колгоспного двору, головою якого була [PERSON] З цих підстав, суд відхиляє аргументи представника відповідача [PERSON] про те, що домоволодіння було побудоване, як індивідуальний житловий будинок, а не як колгоспний двір. Цей висновок суду підтверджується також рішенням виконкому Приморської райради депутатів трудящих від 29.07.1961 р. №481 (а.с.15), згідно з яким право власності на домоволодіння по вул. Тульській, 23, було визнане за колгоспним двором, головою якого була [PERSON], а не особисто за [PERSON]. Тому суд вважає, що побудований [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами належав до суспільної групи колгоспний двір і має належать на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору, незалежно від статі та віку. Станом на час відведення земельної ділянки для колгоспного двору, будівництва спірного будинку та визнання права власності на нього, членом сімї голови колгоспного двору [PERSON] був її малолітній син [PERSON], [INFO]. Сторонами у справі не надано доказів, що у той період членами колгоспного двору, головою якого була [PERSON], були інші особи. \~ \~ \~ \~Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. \~ \~ \~ \~Законом України від 16.12.1993 р. №3718-12 з ЦК УРСР 1963 р. були виключені статті 120-123, які регулювали порядок володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору. \~ \~ \~ \~Згідно з довідкою від 04.03.2008 р. №62, виданою Агрофірмою «Нива» (т.2, а.с.137), [PERSON] працювала у колгоспі ім. Карла Лібкнехта з 1958 р. до 01.03.1964 р., у звязку з чим суд вважає, що станом на день припинення роботи у колгоспі [PERSON], її син [PERSON] був ще неповнолітнім, а з 01.03.1964 р. колгоспний двір припинив своє існування. При цьому, належне колгоспному двору майно збереглося після припинення його існування, а тому, право власності на майно колишнього колгоспного двору мають ті члени колгоспного двору, які після 01.03.1964 р. та до 15.04.1991 р. не втратили своє право на свої частки у цьому майні. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що правовий режим спільної сумісної власності на майно колишнього колгоспного двору зберігся до смерті [PERSON]. Тому суд дійшов висновку, що право власності на житловий будинок, побудований [PERSON] на відведеній колгоспом земельній ділянці, яке виконком визнав за колгоспним двором, виникло не лише у [PERSON], а й у іншого неповнолітнього члена колгоспного двору - [PERSON], [INFO], та їхні частки є рівними. За таких обставин, суд вважає, що видане Житлово-комунальним відділом виконкому Приморської райради трудящих м. Одеси свідоцтво від 09.08.1961 р. про право особистої власності [PERSON] на домоволодіння суперечить рішенню виконкому від 28.07.1961 р. №481, а тому має бути визнане недійсним, оскільки цим були порушені права малолітнього [PERSON] на свою частку у колгоспному дворі, яка була рівною з іншим членом колгоспного двору [PERSON] \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР 1963 р., чинного станом на 23.04.2001 р., коли [PERSON] був складений спірний заповіт, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що, оскільки [PERSON] на день складання заповіту мала у власності не весь житловий будинок по вул. Тульскій, 23 у м. Одесі, а лише його половину, то внесення до заповіту майна, що не належало їй, як заповідачу, не відповідало вимогам ст.534 ЦК УРСР 1963 р. \~ \~ \~ \~Суд погоджується з доводами позивача [PERSON] про те, що станом на день складання заповіту 23.04.2001 р., чинне на той час законодавство не передбачало право заповідача внести до заповіту порядок користування спадковим майном. \~ \~ \~ \~За таких обставин, суд визнає обґрунтованими доводи первісного та зустрічного позовів про часткове визнання недійсним заповіту у частині визначення розміру спадкового майна та у частині визначення порядку користування спадковим майном. \~ \~ \~ \~У частині розподілу свого майна у пропорціях 2/5 - синові [PERSON] та 3/5 - дочці [PERSON], відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним у цій частині, оскільки це відповідало вільному волевиявленню спадкодавця. \~ \~ \~ \~Оскільки розмір спадкового майна у заповіті від 23.04.2001 р. не відповідав фактичному праву власності спадкодавця на заповідане майно, то видане на підставі частково недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. також має бути визнане недійсним. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ? домоволодіння, що розташоване на вул. Тульскій, 23, у м. Одесі. Інша ? частина цього домоволодіння належала [PERSON]. \~ \~ \~ \~Враховуючи вільне волевиявлення спадкодавця [PERSON] щодо розподілу свого майна у пропорціях 2/5 - синові [PERSON] та 3/5 - дочці [PERSON], суд дійшов висновку, що після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] мала право отримати спадщину у розмірі 3/5 від належного спадкоємцю на день відкриття спадщини майна у вигляді ? спірного домоволодіння, тобто, 3/10 від домоволодіння. \~ \~ \~ \~[PERSON] мав право успадкувати за заповітом 2/5 від ? домоволодіння, тобто, 2/10 домоволодіння. \~ \~ \~ \~Маючи свою частку у розмірі ? від домоволодіння, як майна колишнього колгоспного двору, та прийнявши спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у розмірі 2/10 домоволодіння, частка [PERSON] складала 7/10 частки домоволодіння. \~ \~ \~ \~28.06.2010 р. [PERSON] помер (т.1, а.с.24). \~ \~ \~ \~За час його життя заповіт не складався. \~ \~ \~ \~Після його смерті, спадщину за законом прийняли його дружина [PERSON] та його син [PERSON], які 30.11.2010 р. та 26.10.2010 р. відповідно звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т.1, а.с. 42,43). \~ \~ \~ \~[PERSON], син [PERSON], 30.11.2010 р. від своє частки спадщини відмовився на користь [PERSON] (т.1, а.с.44). \~ \~ \~ \~[PERSON] у встановлений ст. 1270 ЦК України 2003 р. шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і не проживав зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину і від спадщини відмовився на користь інших спадкоємців згідно з ч.1 ст. 1272 ЦК України 2003 р., яка є чинною на час відкриття спадщини після смерті [PERSON]. \~ \~ \~ \~З урахуванням наведених обставин, встановлених у судовому засіданні, після смерті [PERSON] його спадкове майно, яке складало 7/10 часток домоволодіння, розподіляється у розмірі 2/3 [PERSON] та 1/3 [PERSON], у звязку з чим [PERSON] має право на визнання за нею права на спадщину у розмірі 2/3 х 7/10 =14/30 часток домоволодіння, а [PERSON] - 1/3 х 7/10 = 7/30 часток домоволодіння. \~ \~ \~ \~За таких обставин, суд вважає частково обґрунтованими позовні вимоги первісного та зустрічного позовів про визнання за [PERSON] права власності у порядку спадкування на 14/30 домоволодіння, а за [PERSON] - на 7/30 домоволодіння. \~ \~ \~ \~Згідно з довідкою-характеристикою від 01.12.2003 р., виданою Одеським БТІ та РОН [PERSON] для надання нотаріусу для прийняття спадщини, спадкове майно після смерті [PERSON] складалося з камяної житлової будівлі, загальною житловою площею 36,9 кв.м., та надвірних споруд: «Г» - літня кухня, «Д» - сарай, «Е» - вбиральня, «Ж» - сарай, «З» - гараж, ІІ, ІІІ - теплиці, № 2-8 огорожа, І- мостіння на земельній ділянці, площею 895 кв.м. \~ \~ \~ \~Зазначені у позовній заяві [PERSON] під літерами «Л» - сарай, «И» - стіни, «К» - навіс не належали до надвірних споруд домоволодіння станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], а тому, позовні вимоги [PERSON] у частині щодо визнання за ним права на 7/30 домоволодіння з урахуванням цих обєктів, не підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Щодо застосування строків позовної давності, суд встановив наступне. \~ \~ \~ \~04.08.2003 р. [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом про поділ домоволодіння у натурі та про визнання порядку користування земельною ділянкою, справа 1512/2-2184/11 (т.2, а.с.50). \~ \~ \~ \~01.02.2008 р. [PERSON] доповнив позовну заяву вимогами про визнання недійсним заповіту від 23.04.2001 р. та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.03.2003 р. (т.2, а.с.51), у звязку з тим, що йому стало відомо, що домоволодіння було побудоване, як колгоспний двір, членом якого він був, а не як індивідуальний житловий будинок. \~ \~ \~ \~За життя [PERSON] цивільна справа не була вирішена. \~ \~ \~ \~Після його смерті в якості правонаступника у справі визнано [PERSON] \~ \~ \~ \~[PERSON] був залучений до справи у якості третьої особи, яка 03.04.2012 р. заявила самостійні вимоги про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.124-126). \~ \~ \~ \~06.05.2015 р. Київський районний суд м. Одеси у справі 1512/2-2184/11 позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] залишив без розгляду, у звязку з тим, що вони такі позовні вимоги вони заявили у іншій справі. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно з ч.3\~ст.267 ЦК України,\~позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення,\~про що\~було зазначено\~в заяві\~представника відповідача\~[PERSON].\~Зокрема,\~в заяві\~про застосування\~позовної давності\~зазначається,\~що про\~своє порушене\~право [PERSON]\~дізнався ще\~в 2003\~році.\~Доказамицього є наявні в матеріалах справи документи. Так, згідно з запитом Третьої Одеської нотаріальної контори до Одеського міського бюро Технічної інвентаризації від 07 червня 2002 року за №1915 (т.1, а.с. 76) нотаріальна контора просить видати громадянину [PERSON] довідку-характеристику на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у м. Одесі по вулиці Тульській, будинок № 23, який належить померлій 26 травня 2002 року громадянці [PERSON]. Зазначена довідка-характеристика в січні 2003 року була видана громадянинові [PERSON] (т.1, а.с. 83-85). В довідці-характеристиці було зазначено хто є власником обєкту нерухомості, та документ, на підставі якого підтверджується право власності обєкту нерухомості за [PERSON] свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 09.08.1961 року, та доля, якою володіє власник одна ціла. У свідоцтві про право на спадщину від 20.03.2003 року (т.1, а.с.87), отриманому [PERSON], зазначено, що спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, «...складається з житлового будинку з надвірними спорудами, ... що належить\~померлій на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлово-комунальним відділом Приморської районної ради депутатів трудящих м. Одеси 09 серпня 1961 року...». Таким чином, саме з цього часу, [PERSON] достеменно стало відомо, що його мати [PERSON] була одноособовим власником житлового будинку. Саме від цієї дати, відповідно ст. 261 ЦК України почався перебіг позовної давності. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А відтак, строк позовної давності сплив у 2006 році. \~ \~ \~ \~Крім того, судом встановлено, що позивачем в запереченнях від 09.12.2015 р. (т.1, а.с.187-188) визнається дата, коли [PERSON] дізнався про своє порушене право, а саме 20.03.2003 року. Також позивачем визнано факт звернення до суду, та надано копії відповідних документів, які підтверджують пропуск [PERSON] строків позовної давності. Так, т.II, а.с.50-51, містить копію позовної заяви від 04.08.2003 року, предметом позову в якій є розподіл домоволодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Тобто, питання визнання недійсним свідоцтва про право власності за [PERSON] не було предметом позову. 01.02.2008 року до суду були надані доповнення до позовної заяви (т. II, а.с. 53-54). Але питання щодо визнання свідоцтва про право власності в доповненнях також не ставилось. Доповнення до позовної заяви стосувались визнання заповіту [PERSON] частково недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання за [PERSON] права власності на 23/30 домоволодіння, визнання за [PERSON] права власності на 7/30, визначення порядку користування будинком, відповідно до часток співвласників. Як видно, про визнання свідоцтва про право власності від 09.08.1961 року мови не йшлося. Вимога про скасування свідоцтва про право власності на домоволодіння була заявлена лише у 2015 році, правонаступницею спадкодавця [PERSON]. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON], суд дійшов висновку, що у звязку з тим, що заявник є спадкоємцем [PERSON], то, згідно зі ст. 55 ЦК України, його права щодо успадкованого майна є похідними від прав спадкодавця. За час свого життя спадкодавець [PERSON] не скористався наданим йому правом щодо оскарження свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, видане 09 серпня 1961 року [PERSON], тому це право вже відсутнє і у його спадкоємців. \~ \~ \~ \~При цьому, суд приймає до уваги тривалість розгляду справи №1512/2-2184/11 з 2003 до 2015 р., остаточне рішення у якій було прийняте 16.11.2016 р., проте, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. \~ \~ \~ \~Оскільки 06.05.2015 р. Київський районний суд м. Одеси у справі 1512/2-2184/11 позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] залишив без розгляду,строк позовної давності не зупинявся. \~ \~ \~ \~За наведених підстав, суд вважає, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню у звязку із пропуском строку позовної давності. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed