Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 6 грудня 2002 року. Від шлюбу дітей не мають. Поряд з тим, зазначила, що після укладення шлюбу відносини між сторонами були нормальними, однак відповідач почав зловживати спиртними напоями, на грунті чого в сім»ї виникали сварки та скандали. При цьому відповідач не одноразово застосовував насильство по відношенні до неї. Крім того, з березня 2013 року разом не проживають, шлюбі стосунки не підтримують, приводом чого стала подружня зрада відповідача. Шлюб набрав формальних рис, і за переконанням позивача його подальше збереження є неможливим. А тому, оскільки через органи ДРАЦС відповідач шлюб розірвати відмовляється, просила суд такий між ними розірвати. Сторони в судове засідання не з»явилися. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, згідно якої розгляд справи просила провести без її участі, при цьому зазначила, що позов підтримує, просить такий задоволити, надала згоду щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце такого був повідомлений у визначеному законом порядку, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про отримання судової повістки. Причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подав. За таких обставин, враховуючи згоду позивача, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено свідоцтвом про одруження серії I-ИД № 077704, виданого 06 грудня 2002 року Пилипченською сільською радою Борщівського району Тернопільської області, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 06 грудня 2002 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за № 11. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище чоловікові «Дембровський», дружині «Дембровська». Внаслідок того, що сторони не змогли дійти згоди щодо спільного проживання, їх сімя фактично розпалась шлюбні стосунки з березня 2013 року не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Взаєморозуміння досягти не можуть, позивач наміру зберегти шлюб не має. Виходячи з наведеного вище, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а його розірвання не суперечить будь-чиїм законним правам та інтересам. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по справі. Тому, враховуючи викладене, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved