Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання автомобіля обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на нього. Свій позов обґрунтовує наступним. 14 травня 2009 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, який в подальшому, 30 квітня 2015 року, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було розірвано. Від шлюбу у них народило двоє дітей. Зазначає, що під час перебування у шлюбі з нею відповідач в інтересах сімї у 2013 році придбав автомобіль Citroen Jumpy, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], власником якого зареєстровано [PERSON], батька відповідача. Дану обставину вона вважала формальністю, адже даний автомобіль використовувався в інтересах сімї. Вказує, що вже після розірвання шлюбу відповідач перереєстрував транспортний засіб на себе без її письмової згоди, не визнає її права на спірний автомобіль, вважаючи його лише своєю власністю. Крім того, вважає, що оскільки автомобіль це річ неподільна і його не можна розділити без шкоди для подальшого використання за призначенням, а з відповідачем не можливо дійти згоди стосовно грошової компенсації, то вона має право на визнання права власності на вказаний автомобіль повністю. З огляду на наведене та на підставі ст.ст. 60, 61, 65, 70, 71 СК України, просить визнати автомобіль Citroen Jumpy, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], обєктом права спільної сумісної власності; визнати за нею право власності Citroen Jumpy, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER]; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримала з підстав в ньому зазначених, просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, суду пояснив, що обґрунтування позовної заяви є надуманими і безпідставними, оскільки вказаний позивачкою автомобіль ніколи йому не належав, що підтверджується відповідним повідомленням регіонального сервісного центру МВС у Волинській області. Просив в позові відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За приписами ч.2 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Так і на підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають зі сімейного права, пов'язані з визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподілу. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.п. 22,23,25,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 25 травня 2015 року, шлюб між сторонами, зареєстрований 14 травня 2009 року Маяківською сільською радою Луцького району Волинської області, - розірвано (а.с.5). Позивач, стверджуючи, що автомобіль Citroen Jumpy, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], був придбаний в інтересах її сімї під час перебування в шлюбі з відповідачем, не підтвердила документально належними та допустимими доказами джерел та часу його придбання, а також факту належності на час розгляду справи даного автомобіля відповідачу. Аналізуючи норми закону та відсутність доказів зі сторони позивача на підтвердження того, що спірний автомобіль являється спільною сумісною власністю сторін, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed