Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач посилається на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.09.1984 року. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Сторони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, з 1987 року проживають окремо. Оскільки в органах ДРАЦС відповідач відмовився вирішити питання про розірвання шлюбу. Позивач змушена була звернутися до суду. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить розірвати шлюб з відповідачем. Ухвалою судді від 22.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено перше судове засідання. Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Через канцелярію суду надала заяву в якій позов підтримала повністю та просила справу розглядати без її участі. Відповідач позов визнав про що надав суду письмову заяву, в якій просив шлюб із позивачем розірвати. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 15.09.1984 [PERSON] та [PERSON] вступили у шлюб (а.с.5). Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Як встановлено судом, сторони по справі на даний час фактично припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, не примирилися, проживають окремо, а тому суд приходить до висновку, що зберегти сім`ю неможливо і вважає за необхідне шлюб розірвати. Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Підстав для надання сторонам строку на примирення суд не вбачає. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, що має істотне значення. Виходячи з положень ст. ст. 110,112 СК України, а також того, що особа має право вільно вирішувати питання щодо розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивач [PERSON] є особою з інвалідністю І групи, а тому звільнена від сплати судового збору. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved