Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Вербилівської сільської ради про: визнання незаконними та скасування рішення Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на житловий будинок за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно домоволодіння в с. Залужжя по вул. Миру, 5, виданого 06 лютого 2001 року Вербилівською сільською радою; визнання недійсним договору дарування будинку, укладеного 21 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON]; визнання права власності на 1/5 частку домоволодіння в с. Залужжя по вул. Миру, 6. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з дня народження 01 липня 1970 року до серпня 2016 року проживала в будинку за адресою: с. Залужжя, вул. Миру, 6, Рогатинського району. На цей час в цьому будинку проживають її матір [PERSON] і брат [PERSON]. В 1989 році на це домоволодіння було видано свідоцтво про право власності на майно колгоспного двору членом якого, серед інших, була вона, тому має право власності на 1/5 його частку. Однак 06 лютого 2001 року Вербилівська сільська рада на підставі рішення від 01 жовтня 2000 року видала свідоцтво про право власності на цей будинок тільки чотирьом колишнім членам колгоспного двору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що порушує її право власності на частку цього майна. [PERSON] та її представник, [PERSON], в судовому засіданні позов підтримали. Пояснили, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи «колгоспні двори», оскільки як вона, так і її батько та матір, були членами колгоспу. В 1989 році вона вибула на навчання в м. Івано-Франківськ, однак відповідно до вимог чинного на той час ЦК УРСР право на частку в майні колгоспного двору за нею збереглося. [PERSON] та його представник, [PERSON], позов заперечили. Представник обґрунтував заперечення тим, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи «робітничий двір», а не «колгоспний двір», оскільки голова двору [PERSON] все життя працював робітником і не був членом колгоспу, що підтверджується записами в його трудовій книжці, тобто інші члени сімї не мали права власності на це майно. [PERSON] в судове засідання не зявилася. Представник Вербилівської сільської ради, сільський голова [PERSON] пояснив, що спірне домоволодіння належало до суспільної групи «колгоспний двір», оскільки відповідний запис внесено до погосподарських книг. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому на підставі ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, - показання свідка [PERSON] щодо наявності перешкод у здійсненні [PERSON] права користування та розпоряджання спірним домоволодінням, оскільки [PERSON] не заявляла відповідної вимоги про усунення перешкод (клопотання про зміну предмету позову суд не задовольнив, оскільки воно було подане після початку розгляду справи по суті). Відповідно до записів в погосподарській книзі житлового будинку за адресою: с. Залужжя, вул. Миру, 6 (колишня вул. Шевченка, 118) за 1986-1990 роки в ньому були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Суспільну групу цього господарства визначено як колгоспний двір; головою двору зазначено [PERSON], який на цей час був пенсіонером. Щодо роботи [PERSON] міститься запис «к-сп ім. Леніна, колгоспниця». В погосподарській книзі за 1991-1995 роки є два записи щодо господарства. В одному головою вказано [PERSON] і суспільну групу «колгоспний двір». В іншому головою вказано [PERSON] і суспільну групу «робочий двір». Щодо [PERSON] міститься запис про її вибуття на навчання в м. Івано-Франківськ з 30.08.1989 до 16.07.1993. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на жилий будинок від 20.02.1989, виданого виконавчим комітетом Вербилівської сільської ради народних депутатів, жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в с. Вербилівці по вулиці Шевенка, 118, належить членам колгоспного двору, головою якого є [PERSON]. Рішенням від 01.10.2000 року «Про оформлення права власності на житловий будинок, який належав на 01.07.1990 [PERSON]» Вербилівська сільська рада оформила право власності на житловий будинок за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2001 року, виданого виконавчим комітетом Вербилівської сільської ради, власником домоволодіння за адресою: с. Залужжя по вул. Миру, 5, в рівних частках є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Хоча в цьому свідоцтві йде мова про будинок № 5, інші письмові докази, пояснення сторін дають підстави для висновку, що житловий будинок № 5 по вул. Миру в с. Залужжя та житловий будинок № 6 по вул. Миру в с. Залужжя є одним і тим самим будинком з колишньою адресою: с. Залужжя, вул. Шевченка, 118. Відповідно до копії договору дарування будинку, укладеного 21 травня 2009 року, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: с. Залужжя по вул. Миру, 5, які належали їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2001 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2009. Копією трудової книжки [PERSON] підтверджується, що він до виходу на пенсію 05.10.1976 року працював на різних робітничих роботах. Копією трудової книжки [PERSON] підтверджується, що вона була членом колгоспу ім. Леніна Рогатинського району Івано-Франківської області з 10.07.1987 до 01.09.1988, а 01.09.1988 була зарахованою студенткою першого курсу Прикарпатського університету, де навчалась до 15.08.1993. Згідно з наданою інформацією відділу Держгеокадастру у Рогатинському районі Івано-Франківської області [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі розпорядження Рогатинської РДА від 16.10.2008 № 231 було виділено в натурі земельні ділянки як власникам земельних часток (паїв) селянської спілки «Єдність». Сукупність досліджених доказів, зокрема записи в погосподарських книгах, свідоцтво про право власності на жилий будинок від 20.02.1989; інформація про отримання членами двору прав на земельні частки (паї), запис в трудовій книжці [PERSON] про членство в колгоспі, дають підстави для висновку про правомірність віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «колгоспний двір». Доводи представника відповідача, [PERSON], щодо необхідності віднесення спірного домоволодіння до суспільної групи «робітничий двір» спростовуються наступним. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався спершу Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (Вказівки № 112/5), в подальшому Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26 та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (Вказівки № 69). Згідно з Вказівками № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Як встановив суд станом на дату видачі свідоцтво про право власності на жилий будинок від 20.02.1989 [PERSON] була працюючим членом колгоспом, тобто віднесення господарства до господарства колгоспників було правомірним. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в пп. а), б) п. 6 Постанови № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже станом на момент набрання чинності\~Законом України «Про власність»\~господарство відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» і [PERSON], хоч і вибула з членів двору, але не втратила права на 1/5 частку в його майні. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В рішенні Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на спірний житловий будинок не зазначено на підставі яких норм закону воно прийнято. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України «Про власність» (чинного на час ухвалення оскаржуваного рішення) власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що рішення Вербилівської сільської ради від 01 жовтня 2000 року про оформлення права власності на житловий будинок порушує права [PERSON] як власника частки в праві спільної часткової власності на цей житловий будинок, тому суд визнає його незаконним і скасовує, а також визнає недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі цього рішення. Щодо решти позовних вимог, то згідно з висновком ВСУ, викладеним в Постанові № 6-67 цс 14 25 червня 2014 року, позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння. У той самий час, якщо позивач вимагає повернення майна відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). Оскільки частка спірного житловий будинок вибула з володіння [PERSON] за договором дарування учасником якого вона не була, а вимога про витребування її від нинішніх володільців шляхом віндикації не була заявлена, обраний спосіб захисту порушеного права не є належним, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку домоволодіння не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує позивачу з відповідачів понесені нею і документально підтверджені судові витрати із судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд не присуджує позивачу з відповідачів судові витрати, повязані із оплатою правової допомоги адвоката, оскільки вони належним чином документально не підтверджені.

Outcome: partial