Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1996 року вона разом зі своєю сім'єю (чоловік, син) постійно мешкає в домоволодінні [ADDRESS]. Домоволодіння [ADDRESS] належало на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 29.05.1946 року її прабабусі [PERSON], 1890 року народження. [INFO] прабабуся померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.05.1954 року. Єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] залишився її батько - [PERSON], який тривалий час проживав за вказаною адресою. З 1996 року вона разом зі своєю сім'єю стала постійно мешкати в зазначеному домоволодінні. [PERSON] завірив, що право на домоволодіння він оформить належним чином у відповідних органах на її ім'я. Але, як стало їй відомо пізніше, до цього часу [PERSON] так і не оформив право власності на домоволодіння на її ім'я. На неодноразові прохання [PERSON] вчинити дії для належного оформлення її права власності на домоволодіння, [PERSON] відповідає відмовою, при цьому стверджуючи, що домоволодіння і так належить їй і він не має ніякого відношення до нього. При виниклих обставинах [PERSON] своїм небажанням належно оформити право власності на домоволодіння, створює позивачці незручності та перешкоди у вчиненні будь-якого правочину відносно вказаного об'єкта нерухомого майна, в тому числі - набуття права власності на нього. Враховуючи, те, що з 1996 року вона постійно мешкає в зазначеному домоволодінні та утримує зазначене майно, сплачує належні платежі, здійснює поточний ремонт, [PERSON] вважає себе законним володільцем домоволодіння [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] вважає себе особою, яка відкрито та безперервно володіла майном більше десяти років, а тому на підставах, які визначені в ст. 344 ЦК України вона набула права власності на зазначене домоволодіння, а тому просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS]. У призначений час розгляду справи позивач [PERSON] до суду не з'явилась, однак надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягала. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та вказав, що він визнає позовні вимоги [PERSON] та просить їх задовольнити. Так відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. А тому, суд розглядає зазначену цивільну справу та приймає відповідне рішення у відсутності сторін на підставі тих доказів, які маються у матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема і шляхом визнання свого права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (01.01.2004 року), тобто - з 1 січня 2001 року. Давність володіння позивачем спірним домоволодінням складає майже 18 років (з 1996 року). Факт відкритості та безперервності володіння квартирою відповідачем визнаний та не оспорюється. Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 29.05.1946 року, домоволодіння [ADDRESS] належало на праві приватної власності [PERSON], 1890 року народження. [INFO] [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] залишився [PERSON], який за правилами діючого на той час Цивільного кодексу Української РСР, прийняв спадщину, як особа, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном (п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР). З 1996 року [PERSON] разом зі своєю сім'єю стала постійно мешкати в зазначеному домоволодінні. [PERSON] завірив, що право на домоволодіння він оформить належним чином у відповідних органах на її ім'я. Але, як стало їй відомо пізніше, до цього часу [PERSON] так і не оформив право власності на домоволодіння на її ім'я. На неодноразові прохання [PERSON] вчинити дії для належного оформлення її права власності на домоволодіння, [PERSON] відповідає відмовою, при цьому стверджуючи, що домоволодіння і так належить їй і він не має ніякого відношення до нього. При виниклих обставинах [PERSON] своїм небажанням належно оформити право власності на домоволодіння, створює позивачці незручності та перешкоди у вчиненні будь-якого правочину відносно вказаного об'єкта нерухомого майна, в тому числі - набуття права власності на нього. З 1996 року [PERSON] постійно мешкає в зазначеному домоволодінні та утримує зазначене майно, сплачує належні платежі, здійснює поточний ремонт, тобто - відкрито та безперервно володіє майном (домоволодінням) більше десяти років Так, за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Оскільки позивачка не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на домоволодіння її володіння ним є добросовісним. Встановлено, що позивачка утримувала домоволодіння, сплачувала комунальні послуги та проводила поточні ремонти, що свідчить про відкритість володіння майном. За змістом положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Вираховуючи строк безперервного володіння майном з 1 січня 2001 року, на даний час позивач [PERSON] володіє спірним майном близько 14-ти років. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року стосовно питання про набуття права власності на майно за набувальною давністю, передбачено наступне. - Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. - Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. - Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає за необхідне визнати за нею право власності на спірне майно.

Outcome: approved