Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме грошових коштів в сумі 132000 грн, що знаходяться на депозитному рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у Акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на підставі договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , та нарахованих відсотків по депозиту. Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2018 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У цьому шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Вони припинили з відповідачем спільне проживання, за час спільного проживання набули майно, а саме грошові заощадження в розмірі 5000 доларів США, які були покладені відповідачем на депозитний рахунок у АТ КБ «ПриватБанк». Після припинення з відповідачем шлюбних відносин, вона звернулася до нього з проханням повернути їй половину грошових коштів з відсотками, але відповідач відмовився добровільно повернути їй вказані кошти, а тому вона змушена була звернутися до суду. Вважає, що вказані кошти є їх спільним майном, як подружжя, та підлягають поділу в рівних частках, оскільки договір банківського вкладу укладений відповідачем в період перебування сторін у шлюбі, тому вважає, що відповідач діяв в інтересах сім`ї. Просить поділити грошові кошти в сумі 132000 гривень, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ КБ «ПриватБанк»», відкритому на ім`я [PERSON] по 66000 грн кожному, з Ѕ частиною відповідних відсотків по депозиту. У відзиві на позовну заяву відповідач частково визнав позовну заяву, просить суд визнати спільною сумісною власністю лише частину депозитного вкладу, відкритого у Менському відділенні філії Чернігівського регіонального управління АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я, а саме у розмірі 28470,00 грн, та провести їх розподіл, виділивши з них позивачу Ѕ частину, посилаючись на те, що згідно з договором № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий, ним було оформлено строковий депозит на 6 місяців на суму 128640 грн, строк дії договору з 25 березня по 25 вересня 2019 року, за умовами договору відсотки нараховуються на рахунок/картку № [NUMBER] , яка перебуває у користуванні позивача, і яка користувалася відсотками до 01 липня 2019 року, а з 01 липня 2019 року відсотки зараховуються на іншу карту. Частина депозитного вкладу є його особистою власністю, що складається з грошових коштів отриманих ним від реалізації (продажу) автомобіля, придбаного ним до укладення шлюбу з позивачем, у розмірі 1500 доларів США, що на час укладення депозиту еквівалентно 41550 грн; повернення йому боргу з відсотками у розмірі 600 доларів США, що становить 16 620 грн та грошових коштів, наданих його батьками, у розмірі 42000 гривень. Відповідач зазначає, що кошти, які є спільною сумісною власністю сторін, які набуті за час шлюбу це 1020 доларів США, що еквівалентно на час відкриття депозиту 28 470 грн., які складаються з коштів подарованих на весілля у розмірі 500 доларів США, та 520 доларів США - це кошти від його поїздки за кордон у період з 24 липня 2018 року по 20 жовтня 2018 року. За другу поїздку за кордон він заробив приблизно 2500-2800 доларів США, за які придбали дружині золоті прикраси, два мобільних телефони, частина коштів була відкладена на народження дитини, ним було проведено водопровід до садиби матері позивачки, де вони проживали, був відремонтований паркан. У відповіді на відзив позивач заперечувала твердження відповідача щодо особистої приватної власності на грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку у банку, обґрунтовуючи тим, що грошові кошти внесені на депозит були сформовані за рахунок коштів подарованих їм на весілля та коштів від їх сумісної праці, депозитний вклад був оформлений під час шлюбу, в інтересах сім`ї, а отже грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку відповідача є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач зазначає про те, що відповідачем не надано належних доказів того, що на депозит були внесені його особисті кошти, звертає увагу на те, що до відзиву на позовну заяву додані документи на іноземній мові, які не мають офіційного перекладу, в зв`язку з чим вона не має можливості з ними ознайомитись і вважає їх неналежними доказами. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали з підстав зазначених у ній, позивач зазначила, що спільне проживання з відповідачем припинили у травні 2019 року, депозит було укладено у березні 2019 року, тобто під час спільного проживання та за рахунок коштів, подарованих їм з відповідачем на весілля у розмірі 4000 доларів США, та їх заробітної плати, оскільки й вона й відповідач працювали, останній працював за кордоном, а також за рахунок коштів, які складаються із допомоги у зв`язку з вагітністю та пологами та щомісячної одноразової допомоги при народженні дитини. Також позивач зазначила, що кошти зароблені відповідачем за кордоном до укладення шлюбу, були витрачені останнім на весілля, не заперечувала, що відповідач продав автомобіль, але не за 1500 доларів США, а десь приблизно за 700 доларів США, які витратив в інтересах сім`ї, про гроші повернуті як борг, їй взагалі нічого не відомо, заперечувала придбання відповідачем їй будь-яких коштовностей. Представник позивача - Корнієнко Т.М. також зазначила й про те, що докази, на які посилається представник відповідача, не є належними, та не підтверджують того, що грошові кошти, які знаходяться на вкладі у АТ КБ «ПриватБанку», належать відповідачу особисто. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги частково, сума, яка підлягає розподілу як спільне майно подружжя, на їх думку, становить 28470 гривень, а інша частина грошового вкладу є особистою власністю відповідача, а тому просила позовні вимоги задовольнити частково. Також зазначила, що банківською картою, на яку нараховувалися відсотки по депозиту, користувалася позивачка, а тому вони взагалі не підлягають поділу. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є рідною сестрою позивача [PERSON] , їй особисто відомо зі слів чоловіка сестри - [PERSON] про те, що він вніс на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 5000 доларів США з метою отримання відсотків, на які вони збиралися жити, сума депозиту складалася із коштів, подарованих на весілля - 4000 доларів США та 1000 доларів США, які вони заощадили за час перебування у шлюбі. Гроші заощаджували з метою придбання власного житла. Коли відповідач пішов від сестри, то залишив їй карту, на яку зараховувалися відсотки по депозиту, вона знімала кошти один раз, але невдовзі карта була заблокована. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є матір`ю позивачки, після одруження донька з зятем - відповідачем по справі, проживали у неї в будинку, заощаджували гроші, щоб придбати власне житло, зять забрав всі гроші та поклав на депозит, думали, що будуть жити на відсотки. На весілля їм подарували десь 4000 доларів США, разом ще вони заощадили 1000 доларів США, всі гроші переводили в долари, за декретні кошти навіть не купили дитині коляску. Фактично шлюбні відносити вони припинили з 10 травня 2019 року, наступного дня - 11 травня 2019 року зять був останній раз у їх будинку, приходив, щоб забрати свої речі під приводом побачити дитину. Під час спільного проживання сторін її донька користувалась картою, на яку зараховувались відсотки по депозиту, але після того як відповідач пішов від доньки, то через деякий час вона вже не змогла зняти гроші з карти, бо карта була заблокована. Десь у 20-х числах травня 2019 року захворіла дитина, донька хотіла зняти з карти гроші, але не змогла, відповідач переказував їй чи то 800 чи 700 гривень, також перераховував аліменти на дитину. У зятя була машина, він весь час ремонтував її, комусь із своїх знайомих говорив, що хоче її продати, зауважуючи, що хоч би хто купив за 800 доларів США. Коли зять жив у її будинку, то облаштування житла здійснювалося за рахунок коштів, які вона отримала за здачу в оренду паю, який належить її матері. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. За приписами ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У пункті 21 Вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 02 червня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №34 та Менським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Чернігівській області видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] (а.с.7). В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами не розірвано, але спільне проживання як подружжя сторони припинили з 10 травня 2019 року. Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 25 березня 2019 року, між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем по справі - [PERSON] було укладено договір № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] передав АТ КБ «ПриватБанк» кошти для розміщення на депозитному вкладі. Початкова сума вкладу - 128640 гривень, грошові кошти за вкладом зберігаються на рахунку № [NUMBER] , на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 14,5 % річних, які зараховуються на рахунок/карту № [NUMBER] (а.с. 64). Як вбачається із виписок АТ КБ «ПриватБанк» за договором «Стандарт» строковий на 6 місяців, укладеним зі [PERSON] , 26 травня 2019 року відбулося поповнення депозиту з карти [NUMBER] на суму 160 гривень (а.с. 66, 138). Відповідач частково оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірні грошові кошти у розмірі 100170 гривень, що зберігаються на рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року. Так, відповідач зазначає, що сума депозиту складає 128640 гривень, а не 132000 гривень, як зазначає позивач у позовній заяві, а сума, яка підлягає розподілу як спільне майно подружжя, становить 1020 доларів США, що в еквіваленті становить 28470 гривень, а інша частина грошового вкладу є його особистою власністю, оскільки грошові кошти за іншою частиною грошового вкладу це: кошти, надані йому батьками - 42 000 гривень; кошти від реалізації належного йому автомобіля - 1500 доларів США, що на час відкриття депозиту в еквіваленті до гривні складало 41550 гривень; та кошти, надані ним 12 лютого 2017 року у борг [PERSON] , які були повернуті останнім з відсотками у сумі 600 доларів США, що становить 16 620 гривень. На підтвердження своїх заперечень відповідачем надано суду довідку про доходи батька - [PERSON] , згідно з якою сума пенсії його батька за період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2019 року складає 139463,92 гривень (а.с.47); довідку ТСЦ МВС №7444 від 06 липня 2019 року за № 31/25/16-323 про те, що з 17 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року за [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб ВАЗ 21043 д/н [NUMBER] , 1999 року випуску, на час видачі довідки вказаний транспортний засіб за [PERSON] не значиться (а.с.116); нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , в якій зазначено, що [PERSON] володів до шлюбу автомобілем ВАЗ-21043, за який, в його присутності, після перереєстрації, у січні 2019 року отримав кошти у розмірі 1500 доларів США (а.с. 48); трудовий договір, перекладений з чеської на українську мову, укладений між ТОВ «Фест Інвест Інтернешнл» та [PERSON] , згідно з яким трудові відносини укладаються на строк з 01 грудня 2017 року до 28 лютого 2018 року із заробітною платою в розмірі 12500 чеських крон на місяць (а.с.85). Так, суд погоджується з доводами відповідача про те, що початкова сума вкладу становить 128640 гривень, а не 132000 гривень, про що позивач зазначає у позовній заяві (а.с.64). Однак, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 12, 81 ЦПК України, що грошові кошти, отримані від батьків, від реалізації транспортного засобу, дійсно були передані відповідачу у зазначених ним розмірах, а також не доведено, що саме вказані грошові кошти та повернутий [PERSON] борг були внесені ним на депозитний рахунок, відкритий на його ім`я у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, а не використані на потреби його родини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитаний в якості свідка [PERSON] , який доводиться відповідачу батьком, показав, що надавав сину грошові кошти у розмірі 50 000 гривень у 2018 році ще до укладення відповідачем шлюбу, останній відразу ж йому повідомив, що поклав гроші на депозит, про укладення його сином депозитних договорів після реєстрації шлюбу чує вперше, ніколи не цікавився у сина про долю наданих ним коштів, коли укладався сином депозитний договір йому невідомо, також йому невідомо за скільки продав син автомобіль та скільки заробив грошей на заробітках. В той же час, відповідач зазначив, що його батьки надали йому 42 000 гривень, щоб він разом зі своїми коштами поклав їх на депозит. Отже, судом встановлено, що пояснення відповідача суперечать показанням свідка, у зв`язку з чим до уваги не беруться. Крім того, про факт внесення грошей на депозитний рахунок, які передавалися свідком відповідачу йому відомо не особисто, а лише зі слів самого відповідача, що у сукупності з іншими доказами надає суду достатньо підстав вважати, що показання свідка є необ`єктивними. Також відповідачем не надано належних доказів щодо часу відчуження належного йому транспортного засобу та його вартості, а також внесення на депозит коштів отриманих саме від продажу автомобіля. З довідки ТСЦ МВС №7444 від 06 липня 2019 року за № 31/25/16-323 вбачається лише період часу протягом якого за відповідачем був зареєстрований транспортний засіб ВАЗ 21043 д/н [NUMBER] , 1999 року випуску, а саме з 17 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року, відомості про час перереєстрації транспортного засобу з [PERSON] та іншу особу, як і документи, що підтверджують реалізацію транспортного засобу, тобто перехід транспортного засобу від продавця до покупця, про його вартість, суду не надані. Надана відповідачем нотаріально посвідчена заява [PERSON] про отримання ним ( [PERSON] ) за проданий автомобіль ВАЗ-21043 коштів у розмірі 1500 доларів США не є належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України. Допитаний під час розгляду справи по суті свідок [PERSON] показав, що [PERSON] до весілля й після весілля виїжджав за кордон на роботу, взимку 2018 року продав належний йому ( [PERSON] ) автомобіль за 1500 доларів США, після чого він у березні 2018 року позичив у нього 500 доларів США, про що надав розписку, борг повернув з відсотками, а саме 600 доларів США, коли саме не пам`ятає, можливо у строк, вказаний в розписці, тобто у березні 2019 року. Показання свідка [PERSON] не узгоджуються з твердженнями відповідача про походження коштів, наданих йому у борг, водночас з тим, показаннями свідка не підтверджується, що після повернення ним боргу відповідач вніс їх на депозит. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач до народження дитини постійно працювала та отримувала заробіток, їй були нараховані виплати у зв`язку з вагітністю та пологами, а також ніким не заперечується той факт, що в період шлюбу вона отримала щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини, остання, перебуваючи у декретній відпустці доглядає за дитиною, займається її вихованням, тобто не має самостійного заробітку в цей період з поважних причин. За таких обставин, суд вважає, що позивач, працюючи та отримуючи дохід під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, брала участь у формуванні спільної сумісної власності подружжя, а тому має право на відповідну частку. Той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України особа зобов`язана довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору банківського вкладу були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що грошові кошти у сумі 100170 гривень, які зберігалися до 26 вересня 2019 року на рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , належали останньому на праві особистої приватної власності, оскільки ним не спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно з приписами ст. 60 СК України. Оскільки грошові кошти у розмірі 128640 гривень, які були внесені на депозитний рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, були набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок доходів від спільної праці обох сторін та коштів, подарованих на весілля, відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, внесені на депозитний рахунок, є особистими коштами відповідача, то суд приходить до переконання, що спірні грошові кошти, які знаходилися на рахунку відповідача, необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Зважаючи на те, що поповнення депозиту на суму 160 гривень відбулося 26 травня 2019 року, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин сторін (10 травня 2019 року), суд дійшов висновку, що необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 128640 грн., а не 128800 грн. Вказані грошові кошти на час припинення спільного ведення господарства зберігалися на зазначеному рахунку, після закінчення строку дії договору 26 вересня 2019 року повернуті банком відповідачу, що підтверджується випискою банку за договором Стандарт» строковий на 6 місяців (а.с.138). Враховуючи те, що на момент розгляду справи термін дії договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців від 25 березня 2019 року, укладений між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] закінчився, [PERSON] повернуті кошти за вказаним договором 26 вересня 2019 року і депозитний рахунок відповідача закритий, суд вважає, що достатнім та ефективним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми у розмірі 64320 грн із загальної суми 128640 гривень. Що стосується позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя нарахованих відсотків за депозитним договором, то суд виходить з наступного. Відповідно до умов договору № SAMDNWFD0072280794801 вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців, укладеного 25 березня 2019 року між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 14,5 % річних, які зараховуються на рахунок/карту № [NUMBER] . Період нарахування процентів за вкладом - 1 місяць. Як вбачається з банківських виписок за договором - «Стандарт» строковий на 6 місяців, [PERSON] щомісячно виплачувалися відсотки за договором. Зокрема, за період з 25 березня 2019 року по 25 квітня 2019 року виплата відсотків здійснювалася на рахунок/карту № [NUMBER] , а з 25 травня 2019 року і до закінчення строку дії депозитного договору зарахування відсотків за депозитом здійснювалася на рахунок/карту № [NUMBER] . Відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник у судовому засіданні пояснили, що у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з позивачкою відсотки зараховувалися на іншу карту, рахунок/карта № [NUMBER] належить [PERSON] , на яку йому здійснюється нарахування заробітної плати. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що після укладення 25 березня 2019 року депозитного договору карта № [NUMBER] перебувала у фактичному володінні позивача [PERSON] , а після припинення фактичним шлюбних відносин сторонами з 10 травня 2019 року карта була заблокована відповідачем, оскільки позивач не мала можливості зняти та розпорядитися коштами. Враховуючи те, що за період з 25 березня по 25 квітня 2019 року відсотки за депозитом зараховувалися на рахунок/карту № [NUMBER] , в цей час сторони проживали разом, а тому використовували нараховані за депозитом відсотки на власний розсуд в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку, що поділу між сторонами підлягають відсотки виплачені лише з 25 травня 2019 року по 25 вересня 2019 року на рахунок/карту [NUMBER] . Твердження представника відповідача про те, що хоча з 25 травня 2019 року відсотки зараховувалися на рахунок карту № [NUMBER] , але частина їх була перерахована відповідачем позивачу на карту № [NUMBER] є такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Відповідачем та його представником не заперечується, що виплата відсотків здійснювалася на рахунок карту відповідача. Так, дійсно як вбачається з банківських виписок з карти № [NUMBER] здійснювалися перекази на карту № [NUMBER] , проте належними доказами не підтверджено, що здійснювалися перекази коштів, які були виплачені відповідачу як відсотки по депозиту, а не його особисті кошти на утримання чи лікування дитини, оскільки карта № [NUMBER] є картою для виплати йому заробітної плати. Таким чином, згідно з виписками банку по депозиту та розрахунком виплачена сума відсотків за депозитним договором за весь строк дії договору становить7569,46 гривень ( формула розрахунку відсотків по депозиту: 128640 грн х 14,5% ставки = 18652,80 грн (за рік); 18652 грн : 365 днів = 51,1035 грн/день; 51,1035 х кількість днів у місяці (30 чи 31) - 19,5 % (податки та збори) = сума виплачених відсотків на карту). За період з 25 травня 2019 року по 25 вересня 2019 року на карту відповідача зараховано 6294,17 грн, з яких Ѕ частину, а саме 3147,09 грн, необхідно стягнути на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як визначено ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн за подання до суду позовної заяви та 384,20 грн. за подання до суду заяви про забезпечення позову, в задоволенні якої ухвалою суду від 18 вересня 2019 року відмовлено. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем та його представником надано суду договори про надання юридичних послуг від 21 червня 2019 року та від 19 липня 2019 року, укладені між адвокатом Корнієнко Т.М . та [PERSON] та розрахунки оплати витрат на правову допомогу від 21 червня 2019 року та від 19 липня 2019 року, з яких вбачається, що вартість виконаної роботи становить 1500 грн. та 1500 грн. відповідно. У розрахунках зазначено про те, що зазначені суми сплачені готівкою [PERSON] адвокату Корнієнко Т.М., проте позивачем не надано квитанцій, підтверджуючих оплату витрат, пов`язаних з розглядом справи, а тому суд не знаходить підстав для їх стягнення з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 741,51 грн (позовні вимоги: 66000 грн та Ѕ частина нарахованих за депозитом відсотків (від суми 132000 грн - розмір нарахованих відсотків за 6 місяців складає 7767,14 грн : 2 = 3883,57 грн).

Outcome: partial