Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу. Позивач та його представник просили суд порстановити рішення, яким поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS], визнати за відповідачем право власності на житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами [ADDRESS] та на автомобіль ЗАЗ 1103. В обгрунтування заявлених позовних вимог посилаються на те, що позивач з відповідачем по справі перебував в зареєстрованому шлюбі з 29.11.1986 року по 07.06.2013 року. За час шлюбу сторонами набуте вказане майно, яке підлягає поділу між ними. Відповідач [PERSON] заявлений позов не визнала з мотивів того, що позивачем не зазначено що спільним майном подружжя є також квартира [ADDRESS] по 1/3 частині якої належить на праві власності їй, позивачу та їхньому сину та автомобіль ГАЗ 31029. Наддала суду письмове заперечення протии позову. В судовому засіданні просила поділити майно подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами [ADDRESS], 2/3 частини квартири [ADDRESS], квартиру [ADDRESS], автомобіль ЗАЗ. Визнання за відповідачем права власності на квартиру в с. Залізний порт їй необхідно у звязку з станом її здоров'я, так як за медичними показаннями їй рекомендовано проживання у кліматичних умовах знаходження квартири в с. Залізний Порт. Проти визнання права власності за позивачем на автомобіль ГАЗ не заперечила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено, що сторонни по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.11.1986 року по 07.06.2013 року, що підтверджується рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07.06.2013 року № 664/1339/13-ц Судом встановлено, що за час перебування в зареєстровану шлюбі подружжям було набуте у власність наступне мано: житловий будинок [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 15.05.1995 р.), квартира [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 14.03.2000 р.), квартира [ADDRESS] (договір купівлі продажу 06.04.2000 р.), автомобіль ГАЗ 31029 реєстраційний № [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію ТЗ від 25.03.2003 р.), автомобіль ЗАЗ 1103 реєстраційний № [NUMBER], з чим сторонни по справі погоджуються. Автомобіль ГАЗ перебуває у фактичному користуванні позивача, а автомобіль ЗАЗ - у користуванні відповідача. Знаходження іншого майна подружжя у спільній сумісній власності, в тому числі квартири [ADDRESS] в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. Так, судом отримано на запит інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб'єкта та інформаційну довідку з Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до яких даний об'єкт нерухомості за параметрами запиту не значиться. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.ст.61, 63 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є будь-яке рухоме та нерухоме майно набуте подружжям у період шлюбу. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, розпорядження та користування майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 1 ст.69 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При прийнятті рішення, суд враховує той факт, що автомобіль ГАЗ перебуває у фактичному користуванні позивача, а автомобіль ЗАЗ - у користуванні відповідача, що має в силу ч. 1 ст. 71 істотне значення. Визнання відповідачем позову в частині поділу рухомого майна не суперечить закону, не порушує права та свободи інших ісіб. Відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та в силу ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. 392 ЦК України підлягають задоволенню, оскільки позивач виконав всі вимоги ст. 60 ЦПК України, надавши суду необхідні докази в підтвердження обґрунтованості позовних вимог, що підтверджується матеріалами справи.

Outcome: partial