Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 20.03.2006 року. Крім неї, ще в даному будинку зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON] Вказує, що відповідач з 2011 року не проживає в будинку. Відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей в будинку немає. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв'язку з відсутністю в ньому тривалий час. Ухвалою суду від 23.11.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, водночас, у заяві від 22.11.2018р. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити; не заперечували щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 20.03.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Зубенко Т.І., р.н. 740, позивачу належить будинок [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 5, 7). З копії будинкової книги А №84288 (а.с. 8-11) вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] 12 листопада 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] від 12.11.2007 р. (а.с. 12). 8 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, прізвище змінено на - [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] (а.с. 13). З доводів позивача, відповідач з 2011 року не проживає у будинку. Дані обставини підтверджені також повідомленнями та висновком Луцького міського відділу УМВС України у Волинські області (а.с. 14-18). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстровано його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] підлягає до задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. На підставі наведеного та

Outcome: approved