Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.09.2008 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №537. Разом проживали до 01.09.2016 року , на даний час проживають окремо один від одного. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні. Батько не займається виховання дітей, коштів на їх утримання не дає. Позивачка просить шлюб розірвати, оскільки можливості примирення немає. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.01.2017 у справі № 335/12205/16-ц з відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання дітей, але рішення суду [PERSON] не виконує. Ухвалою суду від 05.12.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. Позивач у підготовчому судовому засіданні просила призначити справу до судового розгляду. Відповідач у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти призначення справи до судового розгляду, відзиву на позовну заяву не надав, але до закінчення судового засідання залишив залу судового засідання. 04.04.2019 року ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не зявилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої на розірванні шлюбу наполягає, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, відзиву на позовну заяву не надав. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами та за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 25.06.2016 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №537. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачкою та знаходяться на її утриманні. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин подружжя являється непорозуміння, а також різні погляди на життя, втрата почуття любові та взаємної поваги. На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених у позові про те, що шлюбні відносини між сторонами припинені, збереження сімї є неможливим. Відповідно до ст.ст. 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.\~109\~СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи, що примирення між сторонами є неможливим, позивач наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про\~\~втрату почуття любові та поваги сторонами один до одного, що призвело до фактичного розпаду сімї і примирення між ними неможливе, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про розірвання шлюбу. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до\~ст. 113 СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач при реєстрації шлюбу змінювала прізвище, однак не просила суд відновити своє дошлюбне прізвище. Беручи до уваги, що позивачем було виявлено бажання після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем, яке вона носила під час реєстрації шлюбу, суд вважає за можливе залишити їй після розірвання шлюбу прізвище «Зуєва». Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 704,80 гривень. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 900,00 грн., суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved