Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ПАТ «ВіЕс Банк», приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, зобовязання зняти заборону на відчуження предмета іпотеки і виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек. Позовні вимоги мотивує тим, що 10.11.1990 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. За час їхнього спільного проживання в шлюбі, ними було придбано земельну ділянку площею 0,0853 га за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1»А». Крім того придбано кафе, лазню та кухню загальною площею 131,3 м.кв., до складу входять: бесідка літера «Б», бесідка літера «В», вбиральня літера «Г», кафе літера «Д», лазня літера «Ж», насосна літера «З», споруди літери № 1, 2, насос літера «Н», септик літера «Н1», що знаходяться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1 «А», а також кафе-ресторан, загальною площею 403,46 м.кв., що розташований за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1 «Б». Згодом їй стало відомо, що без її згоди спільне майно було передано іпотеку відповідно до договору іпотеки від 06.06.2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] У звязку з цим підставою для визнання недійсним договору іпотеки вважає відсутність згоди одного з подружжя на укладення цього договору щодо спільного майна, право власності на яке виникло на підставі ст. 60 СК України, оскільки майно було придбане під час шлюбу. Додатково, також просить застосувати наслідки недійсності правочину та зобовязати приватного нотаріуса Мукачівського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону відчуження предмета іпотеки та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. При цьому додатково зазначив, що договір іпотеки має бути також визнаний недійсним і з тих підстав, що відповідно до кредитного договору № KF 49840 від 06.06.2008 року банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 150000 доларів США, а відповідно до оспорюваного договору іпотеки, предмет іпотеки передається для забезпечення виконання зобовязань за кредитом в сумі 350000 доларів США. Зазначене свідчить про недотримання порядку укладання та посвідчення договору іпотеки, що також є підставою для визнання його недійсним. Представник відповідача ПАТ «ВіЕс Банк» [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позові та пояснив, що вважає його безпідставним та необґрунтованим. Крім того, додатково пояснив, що при посвідченні оспорюваного договору іпотеки, нотаріус отримала у [PERSON] нотаріально посвідчену заяву-згоду на передачу спільного майна в іпотеку. Крім того розмір кредиту, зазначений в договорі іпотеки, вважає механічної помилкою, оскільки такий був укладений саме для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № KF 49840 від 06.06.2008 року на суму 150000 доларів США. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі та письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ФМ № 466494 від 10.11.1990 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 10.11.1990 року, зареєстрований виконкомом Ключарківської сільської Ради народних депутатів, актовий запис № 31. Також судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0853 га за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1»А» на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2007 року. Також [PERSON] є власником кафе, лазні та кухні загальною площею 131,3 м.кв., до складу входять: бесідка літера «Б», бесідка літера «В», вбиральня літера «Г», кафе літера «Д», лазня літера «Ж», насосна літера «З», споруди літери № 1, 2, насос літера «Н», септик літера «Н1», що знаходяться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1 «А» на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2007 року. Крім того [PERSON] є власником кафе-ресторану, загальною площею 403,46 м.кв., що знаходиться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1 «Б» відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.05.2008 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 ст. 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З огляду на вищенаведене слід прийти до висновку, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі та перераховане вище нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Як на підставу заявленого позову, позивач зокрема вказує на положення ч. 3 ст. 65 СК України відповідно до яких для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При цьому вказує на те, що жодного погодження на укладення спірного договору нею не давалося, і взагалі їй не було відомо про укладення договору іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно з ч. 3 ст. 65 ЦК повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів. Аналогічно як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У звязку із зазначеним судом також встановлено наступне. 06.06.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF 49840 від 06.06.2008 року, відповідно до якого відповідачу [PERSON] було надано кредит у розмірі 150000 доларів США з кінцевим терміном повернення 05.06.2023 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 06.06.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого [PERSON] в забезпечення виконання умов кредитного договору передав банку в іпотеку земельну ділянку, що знаходиться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1 «А», кафе, лазню та кухню, що знаходяться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна, 1 «А» та кафе-ресторан, що знаходиться за адресою Закарпатська область, Мукачівський район, с. Ключарки, вул. Гагаріна,1 «Б». За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. На виконання вимог суду, приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON] були надані належним чином завірені копію іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON], та документи на підставі яких був посвідчений договір іпотеки. Із наданих документів вбачається, що для посвідчення договору іпотеки сторонами був поданий відповідний пакет документів серед яких є кредитний договір № КF 49840 від 06.06.2008 року, погодження договірної вартості майна, яке надається в іпотеку, правовстановлюючі документи на майно, яке передається в іпотеку. При цьому суд звертає увагу, що серед представлених нотаріусом документів, також є нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 06.06.2008 року відповідно до якої остання дала згоду на передачу в іпотеку зазначеного вище нерухомого майна, яке було придбаний за спільно набуті грошові кошти під час перебування у зареєстрованому нею шлюбі. Заява нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 1708. Таким чином судом однозначно встановлено, що [PERSON] надала згоду своєму чоловіку на передачу спільного майна в іпотеку, і така згода вчинена у встановленому законом порядку. Одночасно суд критично ставиться до тверджень представника позивача з приводу того, що нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 06.06.2008 року може бути підписана кимось іншим, оскільки жодних належних та допустимих доказів з приводу такого суду не надано. Також спростовується позиція представника позивача з приводу того, що [PERSON] могла надавати згоду на передачу майно в іпотеку в заяві від 06.06.2008 року по іншому договорі, оскільки така заява зареєстрована в реєстрі за № 1708, в той час як попередні записи в реєстр, а саме №№ 1704, 1705, 1706, 1707, були внесені саме і звязку з посвідченням оспорюваного договору. Аналогічно суд відкидає твердження представника позивача з приводу того, що згідно з кредитним договору № KF 49840 від 06.06.2008 року банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 150000 доларів США, а відповідно до оспорюваного договору іпотеки, предмет іпотеки передається для забезпечення виконання зобовязань за кредитом в сумі 350000 доларів США. Дійсно як зазначено в п. 1 іпотечного договору від 06.06.2008 року, що 06.06.2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF 49840 на суму 350000 доларів США. Разом з тим, відповідно до витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 19016213 від 06.06.2008 року, було внесено реєстраційний запис до реєстру на підставі оспорюваного договору іпотеки де розмір основного зобовязання визначено у сумі 150000 доларів США. Зазначене підтверджує позицію представника позивача про очевидну помилку в розмірі кредиту, що може бути виправлення в порядку визначеному безпосередньо договором чи іншим способом у випадку спору. Одночасно суд звертає у увагу і на те, що відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Як було зазначено вище, як на підставу заявленого позову, позивач вказує на положення ч. 3 ст. 65 СК України, позаяк з інших підстав позов не заявлявся, письмової заяви про зміну підстави позову в порядку ст. 31 ЦПК України стороною позивача не заявлялося. Додатково суд також звертає увагу на те, що навіть відсутність згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 07.10.2015 року у справі № 1622цс15 та від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16. При цьому судом не встановлено та матеріли справи не містять жодних доказів, які б ставили під сумнів добросовісність дій сторін при укладенні оскаржуваного договору. Також також звертає увагу і на те, що [PERSON] надала свою письмову згоду і на укладення її чоловіком кредитного договору № KF 49840 від 06.06.2008 року про, що безпосередньо розписалася в договорі. З огляду на зазначене вище, твердження сторони позивача про відсутність згоди [PERSON], отриманої у встановленому законом порядку, на укладання чоловіком договору іпотеки не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. При цьому стороною позивача не доведено будь-яких інших порушень законних прав та інтересів [PERSON] при укладанні договору іпотеки від 06.06.2008 року, укладеним між ВАТ «Електрон Банк» та [PERSON] Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, та враховуючи те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову про визнання договору іпотеки недійсним слід відмовити. У звязку з цим також не підлягає задоволенню позов і в частині зобовязання зняти заборону на відчуження предмета іпотеки і виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

Outcome: dismissed