Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням , а саме: квартирою [ADDRESS] , з дня передбаченого п.2 договору купівлі- продажу квартири від 21.04.2016 року , тобто з 21.05.2016 року ; усунути перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням , шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідача.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є єдиним власником спірної квартири , на підставі договору купівлі- продажу від 21.06.2016 року , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бідонько Л.Л. , укладеного між позивачем та відповідачем. Відповідно до умов п.2.1 договору ринкова вартість нерухомого майна становить 304395,00 грн.Також за змістом договору продавець гарантує , що : на момент укладання договору нерухоме майно , є його особистою власністю , оскільки набуте нею в результаті реалізації права на приватизацію. Осіб , які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на це нерухоме майно чи його частку , немає. Пунктом 2 договору закріплено , що продаж майна вчинено за суму 304400,00грн. , яку відповідач [PERSON] одержала від позивача , в національній валюті повністю, ще до підписання та нотаріального посвідчення цього договору , згідно чинного законодавства України. Надалі за змістом договору зазначено , що [PERSON] , повинна передати покупцю у власність нерухоме майно , що відповідає санітарним і технічним нормам , щодо житлових приміщень та відповідно до умов договору , також звільнити нерухоме майно , провести всі розрахунки за комунальні та інші послуги , знятися з реєстраційного обліку у строк не пізніше 21.05.2016 року. Позивачем умови п. 2 договору виконанні в повному обсязі. В порушення умов договору відповідач , в строк до 21.04.2016 року не звільнила спірну квартиру . Більш того вона продовжує проживати в квартирі , і добровільно звільняти її відмовляється , при цьому висловлюючи все нові і нові вимоги майнового характеру непередбачені умовами договору купівлі- продажу, чим порушує права позивача. 30 серпня 2016 року ухвалою судді Мельник І.М. провадження у справі відкрито. Цивільну справу ухвалою судді Богдан М.В. від 05 жовтня 2016 року прийнято до провадження. 04 листопада 2016 року ухвалою суду в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження відмовлено. 20 грудня 2016 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву залишено без руху. 12 січня 2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та Бідонько Людмили Леонідівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа : приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бідонько Людмила Леонідівна, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, об,єднано їх в одне провадження . 09 лютого 2017 року ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково. 02 березня 2017 року ухвалою суду в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено . 13 березня 2017 року ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено . 21 червня 2017 року ухвалою судді Колодяжної І.М. цивільну справу прийнято до провадження. Ухвалою суду від 01 серпня 2017 року по справі призначена судова будівельно- технічна експертиза . 10 листопада 2017 року ухвалою суду провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року по справі клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено та по справі призначена судово- почеркознавча експертиза . 20 листопада 2018 року ухвалою суду провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року зустрічну позовну заяву залишено без розгляду. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з,явилися, надали спільну заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання не з,явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Зі згоди позивача та її представника ,суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Третя особа ПН ХМНО Бідонько Л.Л. в судове засідання не з,явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішення даної справи покладалася на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи , вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76, 77, 78, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , шо підтверджується довідкою наданою на запит суду Відділом адресно -довідкової роботи підрозділу ГУДМС УДМС України в Харківській області. Спірна квартира [ADDRESS] відповідно до договору купівлі- продажу від 21.04.2016 року ,укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого ПН ХМНО Бідонько Л.Л. на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] 4.1.3. договору передбачено, що [PERSON] зобов,язана звільнити нерухоме майно , провести всі розрахунки за комунальні та інші послуги , знятися з реєстраційного обліку місця проживання у строк не пізніше 21.05.2016 року . Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 14310698 за [PERSON] . З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що [PERSON] після відчуження належної їй квартири на користь позивачки продовжує використовувати її для власного проживання та добровільно не виселяється. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статті 383 ЦК України закріплюють право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] не є співвласником квартири [ADDRESS] та не є членом сім`ї позивача , і їх спільне проживання суперечить інтересам позивачки, відповідач здійснює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном, а тому позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням , виселення та зняття з реєстрації підлягають задоволенню. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved