Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про позбавлення відповідача батьківських прав. Позовні вимоги мотивує тим, що вона 29 грудня 2006 року одружилася з відповідачем. Під час шлюбу у них народилася дитина [PERSON], [INFO]. В подальшому 14 червня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Залізничного районного суду м. Львова. Дитина залишилася проживати з позивачем. Відповідач перших декілька років допомагав позивачу отримувати дитину матеріально, проте, як зазначає позивач, його допомога була незначною. На даний час відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у її вихованні не бере участь, не цікавиться її моральним, фізичних та духовним розвитком. Зазначає, що вона не може самостійно утримувати дитину, оскільки витрати складають близько 6000 грн. на місяць. З огляду на вказане зазначає, що відповідач, оскільки він є працездатним, спроможний сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно на утримання їхньої дитини. Окрім цього, вказує, що наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. З огляду на зазначене, вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. У подальшому позовні вимоги були уточнені в частині стягнення аліментів. Так, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 26 вересня 2018 року позивач просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення із позовною заявою до суду і до досягнення дитиною повноліття. Інші позовні вимоги були залишені без змін. Представник позивача у судове засідання з'явився, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимогі підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за допомогою розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно з ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на вказане суд вважає, що неявка відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи по суті. Представник третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог, Орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у судове засідання з'явився, надав пояснення, просив позов задовольнити. Розглянувши справу, вивчивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 квітня 2007 року, сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 30). Довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки № 3805 від 27 листопада 2017 року, виданою ЛКП «Граніт» стверджується, що разом з позивачем за адресою: [ADDRESS], проживає також її донька [PERSON], [INFO] (а.с. 26). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2011 року встановлено, що [PERSON] у липні 2008 року проживає зі своїми батьками у м. Горлівка Донецької області. З листопада 2008 року проживає з іншою жінкою, з якою у нього склалися фактичні шлюбні відносини під час яких у них народилося двоє дітей (а.с. 27). Статтею 18 Конвенції про захист прав дитини встановлено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на вказане, суд вважає за доцільне позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 3000 грн. щомісячно задовольнити. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 02 серпня 2018 року. Згідно з вимогами ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 164 СК України передбачено, що мати або батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] систематично впродовж тривалого часу не виконує свої батьківські обов'язки щодо неповнолітньої доньки, які покладені на нього законодавством, зокрема, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її моральним, фізичним, духовним розвитком, не надає грошові кошти на утримання дитини, не цікавиться її навчанням, життям, здоров'ям, вихованням тощо. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Висновком Залізничної районного адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], підтверджується доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його доньки [PERSON], [INFO], з метою захисту прав та законних інтересів останньої. Відтак, суд прийшов до висновку, що вимога про позбавлення [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], є підставною, а саме позбавлення є доцільним і необхідним для захисту прав та законних інтересів дитини. Наведені вище обставини свідчать про те, що позов є обґрунтованим, аргументи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, а позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. судового збору.

Outcome: approved