Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], і належить їй на праві власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в її будинку, в якому вона проживає зараз зареєстровані її колишня невістка відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] З 2003 року вони звільнили будинок, але з реєстрації не знялися. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. Наявність реєстрації відповідача та її неповнолітнього сина у будинку позивача перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. У судове засідання позивач не з'явилася, до суду надіслала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання двічі не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в порядку ч.6 ст.128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, заперечень проти позову не подала. Відповідно до ч.2 ст.280 ЦПК України, у разі неявки відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20 червня 2002 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], яким володіє на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу - Демидьонок О.В., зареєстрованого в реєстрі за №1764. Право власності позивача на зазначений будинок підтверджується також технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством «БТІ» Оріхівської районної ради Запорізької області 10 жовтня 1992 року. Відповідно до відомостей домової книги встановлено, у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], та її неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Відповідно до відомостей акту депутата 8-го скликання Комишуваської селищної ради про місце проживання громадян від 06 листопада 2017 року встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], [INFO] яка з 2003 року до даного часу за цією адресою не проживає. Крім того, з наданих позивачем копій рішення Феодосійського міського суду від 29.10.2015 року та виданого на його підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.11.2016 році випливає, що відповідач з дитиною принаймні з 2015 року постійно перебуває на території Криму, тобто дійсно з позивачем не проживає. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що у будинку, належному позивачу [PERSON] зареєстрована відповідач та її неповнолітній син, однак фактично не проживають і не користуються цим житлом понад встановлені ст. 405 ЦК України строки, реєстрація відповідачів за вказаною адресою порушує права позивача, як власника житлового будинку. Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідач не має. Таким чином, поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки з матеріалів справи не вбачається. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до статті 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що належить позивачу. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved