Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 березня 2006 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду від 25 червня 2014 року було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Під час подружнього життя ними була придбана 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та надвірних споруд по [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу вищевказаного будинку був оформлений за відповідачем. Після розірвання шлюбу син перебуває на її повному утриманні. У зв'язку з тим, що відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання дитини Смілянським МВ ДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 2 квітня 2015 року про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Крім того, вона є інвалідом ІІ групи і за станом здоров'я не може працевлаштуватися, а тому вважає ці обставини достатніми для збільшення її частки у спільній сумісній власності подружжя та звернулася до суду з позовом про визнання 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд та господарських будівель по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та здійснення розподілу 1/2 частини вищевказаного будинку визнавши за нею право власності на 3/8 частини, а за відповідачем на 1/8 частину. 20 листопада 2017 року позивачем направлено до суду заяву про зміну предмету та підстав позовної заяви згідно якої позивач просить змінити предмет та підстави первісної позовної заяви та лише визнати нерухоме майно, а саме ? частину житлового будинку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та надвірних споруд по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя. Позивач в судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі, на задоволенні заяви про зміну предмету позову наполягає. Відповідач до суду не з'явився, надіслав заяву в якій розгляд справи просить проводити без його участі, проти задоволення заяви про зміну предмету позову не заперечує. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища 23 березня 2006 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 6). Як вбачається з заочного рішення Смілянського міськрайонного суду від 25 червня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 3 липня 2014 року (а.с. 7). Згідно договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами від 6 серпня 2012 року [PERSON] купив у [PERSON] ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на надвірних споруд по [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна власником ? частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та надвірних споруд по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 35). Згідно абз. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частина 3 статті 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 1/2 частина будинку [ADDRESS] придбана за час перебування сторін у шлюбі, відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання . Оскільки відповідачем надіслана заява про визнання вимог позивача, суд вважає її обґрунтованою та такою, що подана добровільно, відтак, заявлені вимоги позивача є такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 640 гривень.

Outcome: approved