Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні її приватною власністю шляхом виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку в [ADDRESS] та зняття її з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вищевказаного будинку. Відповідач була вселена в житловий будинок в 1999 році як її невістка, проте на даний час вона не є членом сім?ї власника, створює їй перешкоди як власнику будинку у вільному користуванні та розпорядженні нерухомим майном та добровільно виселитися із чужого приміщення відмовляється. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Кметюк О.В. позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Безугла І.С. позовних вимог не визнали, посилаючись на відзив на позовну заяву (а.с.27). Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області Волянюк Н.І. проти задоволення позовних вимог заперечила, посилаючись на письмове пояснення (а.с.54). Свідок [PERSON] суду пояснив, що є сином позивача та колишнім чоловіком відповідача. Раніше він разом із сім?єю проживав в [ADDRESS] в будинку матері, проте на даний час змушений проживати в с. Угарове Оратівського району Вінницької області через те, що відповідачка не допускає його до будинку, постійно вчиняє сварки та чинить перешкоди у вільному доступі до житла. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідка, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9) та копією витягу з рішення довідки старостинського округу № 10 виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 244 від 28.08.2019 року про впорядкування нумерації житлових будинків (а.с.12). В даному будинку зареєстровані: син позивача [PERSON] , його колишня дружина - відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією довідки старостинського округу № 10 виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 208 від 19.07.2019 року (а.с.10). Із пояснень сторін та показів свідка встановлено, що [PERSON] вселилася до будинку в 1998 році як член сім?ї власника (невістка, яка постійно проживає разом з наймачем і веде з ним спільне господарство). В квітні 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та саме з цього часу відповідач перестала бути членом сім?ї позивача, проте продовжує проживати в житловому будинку позивача та добровільно виселитися відмовляється. Постановами Тетіївського районного суду Київської області від 03.05.2017 року та 10.05.2017 року (а.с.14,14) [PERSON] було визнано винною у вчиненні насильства в сім?ї відносно свого колишнього чоловіка [PERSON] , що змусило останнього переїхати на місце проживання до своєї матері в с. Угарове Оратівського району Вінницької області,що підтверджується копією довідки Оратівської селищної ради № 2-138 від 18.07.2019 року (а.с.11). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась у спірний будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку, що постійно проживала разом з наймачем і вела з ним спільне господарство,і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а такожможе бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] з 2017 року не є членом сім?ї позивача [PERSON] , спільним побутом з нею не пов?язана, продовжує проживати в належному позивачу житловому будинку, добровільно виселитися відмовляється та перешкоджає [PERSON] як власнику будинку у здійсненні її права власності, а саме у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, зокрема перешкоджає використовувати дане помешкання для проживання членів сім?ї позивача та інших, визначених позивачем, осіб (для проживання сім?ї сина позивача), чим порушує конституційне право позивача не непорушність права власності, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі статті 406 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимогив частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача з житлового будинку в [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Позовні вимоги в частині зобов`язання органу реєстрації виконавчого комітету Стадницької сільської ради зняти відповідача [PERSON] з реєстрації вжитловому будинку в [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою) свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про виселення особи з житлового приміщення є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи чинити ці дії немає потреби. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач понесла судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 768,40 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1), які суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача.

Outcome: partial