Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить суд винести рішення про розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, який зареєстровано Московським відділом реєстрації актів цивільного стану міста Харкова, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 11 березня 1989 року зроблено відповідний запис № 451; після розірвання шлюбу залишити позивачеві шлюбне прізвище [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER] , власником якого за технічним паспортом є [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 11.03.1989 між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , інших неповнолітніх або малолітніх дітей не мають. [PERSON] зазначає, що вони з чоловіком не підтримують подружні стосунки і не ведуть спільного господарства тривалий час. За час перебування у шлюбі сторони переконалися у відсутності спільних інтересів. Позивач зазначає, що з [PERSON] вони не мають бажання бути разом, кожен жив своїм життям і не намагався перейнятися проблемами іншого. Так сторони дійшли висновку, що їх шлюб необхідно розірвати. Позивач просить не надавати час на примирення, оскільки її рішення є остаточним та змінювати вона його не бажає. Крім того, за час проживання у шлюбі сторони придбали автомобіль Mercedes-Benz Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER] . Проте, власником за технічним паспортом є відповідач [PERSON] . А тому позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. На підставі викладеного позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів. 23.02.2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху, з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 29-31). Також, 23.02.2021 ухвалою суду задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно\~автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження автомобіля марки Mercedes-Benz, модель Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 33-35). 12.03.2021 ухвалою суду позовну заяву (уточнену) залишено без руху, з наданням строку на усунення недоліків (а.с. 46-47). 25.03.2021 ухвалою прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 60-61). Позивач та представник позивача адвокат Полтавець Є. С., який діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити їх, посилаючись на обставина, викладені в позовній заяві. Представник відповідача адвокат Тарасенко О. В., яка діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти розірвання шлюбу, а також про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz Vito, пояснивши, що дійсно спірне рухоме майно придбано подружжям за час шлюбу. Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України зазначено, що\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 11 березня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис № 451, зареєстрований Московським відділом ЗАЦС м. Харкова, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 11.03.1989. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно ст. 110 СК України шлюб скасовується в судовому порядку, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й жінки із збереженням родини неможливо. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, враховуючи положення ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і зберігання шлюбу неможливе, сім`я існує лише формально, єдиний сімейний бюджет відсутній, сторони не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, втратили один до одного почуття любові та поваги. Як вже встановлено судом та вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Московським відділом ЗАЦС м. Харкова 11.03.1989, при одруженні позивач змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] » (а.с. 9). При цьому, відповідно до\~статті 113 Сімейного кодексу України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач просить залишити їй прізвище « [PERSON] », суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити\~шлюбне прізвище позивача \-\- « [PERSON] ». Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що подружжям за час шлюбу придбано транспортний засіб автомобіль марки Mercedes-Benz, модель Vito 116 CDI, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу є [PERSON] (а.с. 11-12). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з положень статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до частини першої\~статті 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві\~діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24\~постанови від\~\~21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), передбачено ч. 1 ст.\~63 СК України. З урахуванням вищевикладеного суд вбачає, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, аналізуючи викладені обставини, докази, надані на підтвердження позовних вимог, а також їх спростування, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 2274,00 грн (5002 454) / 2 = 2274; де 5002 грн загальна сума сплачено судового збору; 454 грн розмір судового збору, сплачений за подання заяви про забезпечення позову), інші 50 відсотків підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved