Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. На обгрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що вона проживає та є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою м.Чернівці, вул. Гетьмана Дорошенка, 124. Зазначає, що відповідно до довідки про склад сімї та реєстрацію, виданою ПП «Садгора-Сервіс» від 05.07.2018 року за м.Чернівці, вул. Гетьмана Дорошенка, 124 зареєстровані [PERSON]М, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказує на те, що [PERSON] є її батьком, після укладення шлюбу з [PERSON] вони проживали за вказаною адресою. Зазначає, що після розірвання шлюбу 04.10.1995 року відповідач припинив з ними проживати, кореспонденцію не отримує, комунальні послуги не оплачує. Зазначає, що факт не проживання відповідача підтверджується довідкою виданою ПП «Садгора-Сервіс». Просить суд, визнати [PERSON], [INFO], який зареєстрований за адресою: [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком № 124 по вул. Гетьмана Дорошенка в м.Чернівці, та зняти з місця реєстрації. Від позивачки [PERSON] в судове засідання надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача. Всі обставини викладені в позові підтримала в повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, хоча належним чином повідомлявся про місце, час і дату розгляду справи в суді, тому, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що згідно ст. 281 ч. 1 ЦПК України належить постановити ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-МИ № 008166 від 04.10.1995 року, актовий запис № 85 [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. Судом встановлено, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 83691998 від 29.03.2017 року, [PERSON] є власницею на праві приватної спільної сумісної власності земельної ділянки за адресою м.Чернівці, вул. Гетьмана Дорошенка, 124. Судом встановлено, відповідно до довідки № 3391 від 05.07.2018 року в будинку за адресою м.Чернівці, вул. Гетьмана Дорошенка, 124. проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Судом встановлено, відповідно до акту №148 виданий ПП«Садгора-Сервіс» від 02.07.2018 р. [PERSON], який зареєстрований за адресою: [INFO], не проживає за даною адресою на\~ протязі 10 (десяти) років зі слів сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна мас право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сил про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.\~ Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.\~ Відповідно до стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст.150 ЖК України власник житла має право користуватися ним на власний розсуд. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved