Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину частково удаваним в частині одного з покупців, вказуючи, що 09.10.2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] У шлюбі з відповідачем народилися спільні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.07.2017 року (яке набрало законної сили) їх шлюб з відповідачем було розірвано. 11.07.2008 року, вона та відповідач уклали договір купівлі-продажу, згідно якого вони придбали у спільну часткову власність по 1/2 частці квартири [ADDRESS] ([ADDRESS], Дніпропетровської області. Однак вказана квартира була придбана виключно за належні їй особисто кошти, оскільки, також 11.07.2008 року, вона продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] (матері відповідача), а за кошти, отримані нею від продажу належної їй квартири і була придбана спірна квартира [ADDRESS]. До 11.07.2008 року, квартира [ADDRESS], знаходилася в її одноособовій приватній власності, оскільки була подарована їй її дідусем [PERSON]. Тобто у дійсності, покупцем вищевказаної квартири [ADDRESS], виступала одноособово вона, а відповідач зі своїми батьками тільки вмовили її включити відповідача до кола покупців квартири, посилаючись на те, що з морально-етичних правил, оскільки відповідач є її чоловіком, він також повинен виступити в якості одного з покупців квартири за договором купівлі-продажу. Зазначена квартира була придбана за 8565,00 грн. При цьому, кошти які вона віддала за придбання в їхню з відповідачем власність квартиру, були її особистою власністю, внаслідок продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS], вартість продажу якої була більше чим вартість придбаної спірної квартири. Приймаючі до уваги обставини укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ([ADDRESS], Дніпропетровської області від 11.07.2008 року, вона вважає, що зазначений договір був удаваним в частині того, що відповідач виступив разом з нею покупцем квартири. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. У їхньому випадку насправді був вчинений правочин щодо купівлі-продажу квартири, в якому вона фактично була єдиним покупцем зазначеного нерухомого майна, оскільки саме вона сплатила вартість нерухомого майна його продавцю, за особисто належні їй власні кошти, а відповідач ніякої участі в розрахунку з продавцем по сплаті йому вартості нерухомого майна за договором не приймав, а тому не може вважатися покупцем цього майна, і відповідно в частині того, що відповідач спільно з нею виступив покупцем за вищевказаним договором, цей договір є удаваним, і насправді приховує фактичний правочин, що вона є одноособовим покупцем нерухомого майна. На підставі ст.ст. 16, 217, 235, 655 ЦК України позивачка просить договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині [ADDRESS], укладений 11 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. і зареєстрований у реєстрі за № 2385, визнати удаваним в частині зазначення покупцем [PERSON], з моменту його укладення, зазначивши її одноособовим покупцем за цим договором. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які вона зазнала по справі. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.07.2018 року у справі відкрито провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, сторонам роз'яснені їх процесуальні права та обов'язки. 19.07.2018 року відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позовні вимоги він не визнає, оскільки позивачка з отриманої від продажу своєї квартири суми витратила лише 4282,50 грн. на придбання 1/2 частки квартири [ADDRESS], а рештою розпорядилась на свій розсуд. За придбану ним 11.07.2008 року 1/2 частки спірної квартири він як її покупець особисто сплатив продавцю [PERSON] 4282,50 гр., які належали йому на праві особистої приватної власності. На оплату своєї частки квартири у нього були кошти. Він 16.05.2004 року позичив [PERSON] кошти в розмірі 5000 гривень, ці кошти належали йому на праві особистої приватної власності, бо були зароблені ним і передані позичальнику задовго до реєстрації шлюбу з позивачкою. [PERSON] повернув йому борг лише 09.07.2008 року, і отримані ним від [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000 гривень він витратив на купівлю за 4282,50 гр. 1/2 частки спірної квартири, а також на витрати, пов'язані з нотаріальним оформленням договору купівлі-продажу. Крім того, під час підписання спірного договору купівлі-продажу, сторони своїми підписами на договорі купівлі-продажу підтвердили, що вони діють добровільно, розуміють значення своїх дій, що вони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину); що їм роз'яснено нотаріусом правові наслідки правочину, що укладається, і вони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Тобто покупці і продавець за вказаним договором у присутності нотаріуса добровільно письмово підтвердили, а нотаріус засвідчив, що [PERSON] продав квартиру позивачці і отримав в рівних частках від позивачки та відповідача до підписання правочину обумовлену договором грошову суму повністю, що цей договір відповідає намірам обох сторін, не є удаваним або фіктивним. Тобто позивачка, ознайомившись із договором купівлі-продажу як покупець, своїм підписом підтвердила, що договір купівлі-продажу квартири, який вона у 2018 році стала вважати удаваним, не є удаваним. Крім того [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до нього в липні 2018 року - рівно через десять років після укладення оспорюваного правочину, тобто із пропуском позовної давності на сім років. Просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність та у позові відмовити . (а.с. 40-43) Позивачка [PERSON] надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що у відзиві відповідач зазначає, що він особисто сплатив продавцю квартири, своїй матері, [PERSON] 4282,50 грн. належних йому особисто коштів за ? частку спірної квартири, тобто є належним покупцем 1/2 частки спірної квартири. В свою чергу надана відповідачем розписка, про те, що він начебто 16.05.2004 року позичив громадянину [PERSON] 5000 грн., згідно розписки наданої відповідачу останнім, та начебто [PERSON] повернув 5000 грн. відповідачу 09.07.2008 року, тобто за 2 дня до укладення спірного правочину, не може вважатися належним доказом того, що відповідач дійсно мав необхідні кошти і отримав їх по зазначеній розписці та також сплатив ці кошти за оскаржуваним правочином, оскільки в борговій розписці від 16.08.2004 року зазначено, що 09.07.2008 року, на її думку відповідач (хоча цього в розписці не зазначено хто конкретно) борг отримав та претензій не має. Однак в даному випадку приймаючі до уваги, що зміст боргової розписки нормативно-правовими актами не встановлений, необхідно застосовувати звичай ділового обороту, як про це зазначає ч.1 ст.7 ЦК України, цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Таким чином боргова розписка повинна зберігається у позикодавця (а нашому випадку це начебто відповідач), а не у позичальника, а тому немає ніякої правової необхідності зазначати позикодавцем в борговій розписці, що він борг отримав за цією борговою розпискою, приймаючі до уваги знову ж звичай ділового обороту, згідно з яким, в разі виконання позичальником свого зобов'язання та повернення позикодавцю позики в повному обсязі, боргова розписка, яка знаходиться у позикодавця, повертається позичальнику або знищується ними. Тобто відмітка в борговій розписці про отримання боргу позикодавцем та відсутність у нього претензій до позичальника, вказує на те, що зазначена розписка є не більше чим сфальсифікований договір позики, якій повинний переконати суд, що відповідач дійсно через 4 роки після начебто позичання коштів, одразу перед укладенням оскаржуваного правочину купівлі квартири, необхідну суму коштів у вигляді повернення боргу отримав. Усі обставини: надання позики, написання розписки, строк повернення позики, збереження розписки тривалий строк після подій у їй викладених, розрахунок з продавцем, є дуже сумнівними, неузгодженими і не можуть бути доведені за допомогою вказаної розписки. Вона впевнено стверджує, що взагалі за оскаржуваним правочином передача коштів між нею та продавцем спірної квартири не відбувалася, як і не відбувалася передача коштів за договором купівлі-продажу її квартири від 11.07.2008 року, оскільки в даному випадку вона була продавцем, а матір відповідача [PERSON] покупцем квартири за договором купівлі-продажу належної їй квартири та вона покупцем за договором купівлі-продажу спірної квартири за оскаржуваним правочином, і відповідно, фактично розрахунок між ними був проведений шляхом підписання послідовно 11.07.2008 року двох договорів купівлі-продажу квартир, нею продажу її квартири [PERSON] та її чоловіком продажу їхньої квартири їй та відповідачу (їхньому сину). Таким чином, відповідач ніяких коштів за оскаржуваним правочином купівлі-продажу спірної квартири не сплачував і сплатити не міг, оскільки реальні розрахунки між сторонами були проведені шляхом взаємозаліку вартості належної їй квартири та вартості спірної квартири належній батькам відповідача, між реальними покупцями та продавцями, тобто нею, [PERSON] та її чоловіком. (а.с. 48) Також позивачка [PERSON], 20.08.2018 року надала заяву про визнання поважним пропуску строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що вона пропустила цей строк з поважної причини, оскільки була під моральним впливом, тобто не бажала погіршення сімейних відношень з відповідачем, яке обов'язково вплинуло б негативно на їхніх дітей в разі її звернення до суду з позовом про визнання удаваним договору в частині відповідача покупця квартири, а по-друге, ще до закінчення трирічного строку позовної давності після укладення оскаржуваного правочину, вона народила другу дитину з якою знаходилася в декреті до [INFO] року, потім знову була вагітна та народила третю дитину [INFO] року, якій три роки виповнилося тільки в 2017 році. (а.с. 49) В судовому засіданні позивачка позов підтримала, пояснила, що згідно з документами вона продала належну їй квартиру, але фактично між нею та матір'ю відповідача мав місце договір міни, гроші не платили. Її квартира на час угоди коштувала 12000,00 грн., а їх квартира 8000,00 грн. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона пропонувала йому та його батькам повернути їй її колишню квартиру, але вони відмовились. Виходячи із документів квартира куплена. Нею пропущено строк позовної давності, тому, що народжувались діти, не збиралась розлучатися з відповідачем, не було коштів, тому просить поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності. Свідок [PERSON] сказав неправду, якщо б її колишній чоловік дійсно позичав свідку гроші, то вона повинна була знати про цей факт. В дійсності мав місце обмін квартирами, вважає, що відповідач та його батьки вчиняють несправедливо по відношенню до своїх внуків, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, підтримав наданий ним відзив на позовну заяву та пояснив, що фактично було укладеного договір купівлі-продажу, він хотів бути господарем в своїй квартирі. У нього були гроші, він мав постійний заробіток, до того ж, ще до шлюбу він позичив гроші [PERSON] для бізнесу, були оговорені строки повернення цих коштів, однак вчасно повернути їх він не зміг, тому домовилися, що якщо йому знадобляться кошти, [PERSON] їх зразу поверне. Коли вони з дружиною вирішили купити квартиру [PERSON] повернув борг, ці кошти він вклав в купівлю квартири, купив свою частину. Було оформлено договір купівлі-продажу, він віддав свою частину коштів, а позивачка свою. Просить у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує, пояснила, що позивачка отримала кошти від матері відповідача [PERSON] за продаж своєї квартири та витратила частину отриманих коштів на придбання спірної квартири. Позивачкою було сплачено лише половину від вартості спірної квартири, іншу половину вартості квартири сплатив відповідач. Як стверджує в своїх поясненнях позивачка, фактично мало місце укладення договору міни, але просить визнати її одноособовим покупцем, що унеможливлює задоволення її позову в межах заявлених нею вимог, оскільки ці вимоги не відповідають фактам, які зазначені позивачкою у позовній заяві. Крім того, на протязі 10 років після укладення угоди купівлі-продажу квартири, позивачка погоджувалась з тим, що вона продала свою квартиру і за частину отриманих нею коштів придбала разом з чоловіком квартиру, а після розпаду сім'ї стала вважати, що це не так. Те, що позивачка мала кошти, не свідчить про те, що вона заплатила всі кошти за придбання квартири, доказів того, що вона сплатила всю суму вартості квартири позивачкою не надано і на даний час позивачка цей факт підтвердила, пояснивши, що гроші за квартиру фактично не отримувала, а по факту мав місце обмін квартирами. В судовому засіданні позивачка відмовилась від фактичних обставин, які викладені нею в позовній заяві. Факт купівлі продажу спірної квартири позивачка на даний час сама заперечує, тому позов не підлягає задоволенню. Третя особа [PERSON], про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення, згідно яких просить справу розглядати за його відсутності та зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON], підтверджує той факт, що 11.07.2008 року його дружина [PERSON] і він придбали у позивачки [PERSON] за 12845 гривень належну їй особисто на праві власності квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу цієї квартири, посвідчений державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В., був укладений між позивачкою [PERSON] і його дружиною [PERSON], факт отримання від них грошей [PERSON] підтвердила підписом на договорі купівлі-продажу. Також, 11.07.2008 року цим же нотаріусом був посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким він за згодою дружини [PERSON] продав позивачці [PERSON] і відповідачу [PERSON] (невістці і сину) у рівних долях належну йому квартиру [ADDRESS]. Як подавець вищевказаної квартири він підтверджує, що у відповідності до п. 4 договору купівлі-продажу до підписання цього договору він повністю отримав від покупців обумовлену договором ціну квартири в розмірі 8565 гривень: 1/2 частину цієї суми - від [PERSON], і 1/2 частину - від [PERSON] Цю обставину вони втрьох (продавець і два покупці) підтвердили своїми підписами на договорі. Заперечує, що позивачка [PERSON] повністю розрахувалась з ним, як продавцем, за придбану квартиру грошима, отриманими від його дружини [PERSON] за куплену у позивачки квартиру. Наполягає, що особисто [PERSON] заплатила йому 4282,50 гривень із коштів, отриманих нею від продажу своєї квартири. Як вона розпорядилась рештою коштів йому невідомо. Його син [PERSON] також сплатив йому 11.07.2008 року до підписання договору 4282,50 гривень за 1/2 частку придбаної ним квартири. Йому особисто як батьку відомо, що на придбання 1/2 частки квартири [PERSON] витратив грошові кошти, що належали йому особисто ще до шлюбу з позивачкою, а саме 09.07.2008 року [PERSON] повернув його синові борг в сумі 5000 гривень, які позичив у нього ще 16.05.2004 року. Ці кошти його син накопичив, постійно працюючи з 2001 року в ДП «Вільногірський державний гірничо-металургійний комбінат»». Позичальник [PERSON] мав повернути борг ще у 2007 році, але прострочив виконання. (а.с. 51-53) Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, свідок [PERSON] суду показав, що брав у борг у відповідача 5000,00 грн. в травні 2005 року на 3 роки, які повернув влітку 2008 року. Писав розписку, яку зберігав у себе, потім віддав [PERSON] Повернути кошти необхідно було до 2007 року, але [PERSON] погодився, щоб він повернув борг пізніше, тому гроші повернув на вимогу відповідача влітку 2008 року. Свідок [PERSON], суду показав, що він є рідним братом позивачки. Після смерті їх діда позивачка успадкувала належну йому квартиру. Родичі чоловіка сестрі запропонували зробити обмін, у них була трикімнатна квартира, за наполягання чоловіка та його родичів, сестра підписала обидві угоди як домовились купівлі - продажу, але по факту мав місце обмін квартирами, ніяких грошей не передавалось і не отримувалось. Підписала, бо у них тоді була сім'я, дитина, тому сестра погодилась на таку угоду. Зараз ця квартира повинна ділитися порівну між сестрою та її чоловіком. Пропонували відповідачу та його батькам повернути все в первісний стан, але вони погоджуються. Факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та факт розірвання шлюбу підтверджується копією рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21.06.2017 року, згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 09.10.2004 року розірвано, рішення набрало законної сили 07.07.2017 року. (а.с. 7-8) Факт того, що сторони є батьками трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] визнано сторонами, тому відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України цей факт доказуванню не підлягає. Згідно з договором купівлі-продажу від 11.07.2008 року, укладеного між [PERSON] (за договором продавець) та [PERSON] та [PERSON] (за договором покупці) продавець продав, а покупці купили по ? частині кожний в рівних частинах трьохкімнатну квартиру № [ADDRESS] і сплатили за неї встановлену в цьому договорі грошову суму. Згідно п.4 вказаного договору продаж вчинено за 8565 грн., які продавець [PERSON] отримав повністю від покупців [PERSON] та [PERSON] до підписання цього договору. Згідно п.5 договору, сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Згідно п. 7 договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договорів не носить характеру уявного та удаваного правочину. Згідно п.13 договору, покупці стверджують, що кожен з них особисто витрачає власні кошти на покупку зазначеної квартири. Вказаний договір підписано сторонами та посвідчено державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2385. (а.с. 9) Згідно копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, яка сформована 21.02.2018 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ? частина квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2008 року. (а.с. 11-12) Згідно з договором купівлі-продажу від 11.07.2008 року, який укладений між [PERSON] (за договором продавець) та [PERSON] (за договором покупець), [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], продаж вчинено за 12845 грн., які продавець [PERSON] отримала повністю від покупця [PERSON] до підписання цього договору. (а.с. 58) Факт належності позивачці квартири [ADDRESS], на праві особистої власності та факт її відчуження [PERSON], підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 10-12) Факт наявності у відповідача [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], грошових коштів в розмірі 5000,00 грн., останнім підтверджено розпискою від 16.08.2004 року, згідно якої останній позичив [PERSON] 5000 грн. і [PERSON] 09.07.2008 року вказані кошти повернув відповідачу в повному обсязі. (а.с. 44). Вказаний факт також підтверджено показами свідка [PERSON], які суд приймає у якості допустимого доказу по справі, оскільки підстави сумніватися у їх правдивості у суду відсутні, а заперечення позивачки вказаних свідчень базуються на її припущеннях та не підтверджені будь-якими об'єктивними даними. На підтвердження факту походження вказаних коштів відповідач [PERSON] надав копію трудової книжки, згідно записів якої останній з 20.08.2001 року працює. (а.с. 45-46) Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обґрунтовуючи позов, позивачка посилалась на вимоги статті 235 ЦК України щодо удаваного правочину та на ст. 217 ЦК України щодо правових наслідків недійсності окремих частин правочину. Відповідно до ч.1,3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до п. 9 зазначеної Постанови згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, при його укладенні сторони, зокрема позивачка та відповідач, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, підтвердили факт повного розрахунку за придбану квартиру, стверджуючи, що кожен з них особисто витрачає власні кошти на її покупку, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм було роз'яснено нотаріусом, і на час укладення договору сторони стверджували, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Згідно заявлених вимог, позивачка просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (нині [ADDRESS], укладений 11 липня 2008 року між батьком відповідача [PERSON] та відповідачем і нею, удаваним в частині зазначення покупцем відповідача з моменту його укладення, зазначивши її одноособовим покупцем за цим договором, однак в судовому засіданні факт сплати нею грошових коштів за вказану квартиру заперечує, мотивуючи тим, що фактично між сторонами мав місце договір міни квартирами. При таких обставинах, підстави для визнання позивачки одноособовим покупцем за вказаним договором, в межах заявлених нею вимог, відсутні, оскільки відповідно до вимог ст.. 655 ЦК України, покупцем по договору купівлі-продажу майна є особа, яка здійснює оплату грошима і є набувачем товару або послуги, а факт проведення нею такої оплати по спірному договору позивачка заперечує і нею не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини, викладені у вказаному договорі, який було укладено сторонами в письмовій формі, посвідчено нотаріально, і за умовами якого сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов та заперечували на час його укладення, уявність та удаваність цього правочину. При таких обставинах та в межах заявлених позивачкою вимог, позов задоволенню не підлягає в зв'язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених вимог. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивачкою пропущено позовну давність за заявленими нею вимогами, оскільки причини пропуску нею вказаного строку не можуть бути визнані судом поважними, так як не пов'язані з будь-якими дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення нею відповідних процесуальних дій, тобто звернення до суду з відповідним позовом, однак оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв'язку з їх безпідставністю, то наслідки спливу вказаних строків, у даному випадку, застосуванню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати у виді сплаченого нею судового збору, слід віднести на її рахунок. На підставі ст.ст. 203, 217, 217, 235, 321, 328, 526, 655 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 133, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed