Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивував тим, що їй на праві приватної власності належить будиковолодіння № 3 по вул. Шевченка в с. Байбузи, Черкаського району, Черкаської області, що підтверджується рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 травня 2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26368496. У її домоволодінні зареєстрована колишня невістка [PERSON]. Шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 січня 2006 року. Колишня невістка [PERSON] зареєстрована в будинковолодінні № 3 по вул. Шевченка, с. Байбузи, Черкаського району, Черкаської області, але фактично не проживає у вказаному будинковолодінні з липня 2013 року, що підтверджується довідкою Байбузівської сільської ради № 1141 від 28.12.2016 року. Відповідач, починаючи з липня 2013 року і по теперішній час, не бере участі в оплаті комунальних послуг та протягом тривалого часу не проживає за місцем реєстрації, вона несе додаткові витрати, а також через реєстрацію в домоволодінні відповідача не має змоги оформити субсидію на оплату комунальних послуг. В звязку з чим вимушена звернутись до суду. Просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: вул. Шевченка, 3, с. Байбузи, Черкаського району, Черкаської області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, але надала суду заяву, в котрій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоч про дату, час і місце проведення судового засідання була повідомлена в установленому законом порядку, про що є відомості в матеріалах справи. А тому суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав та інтересів юридичної особи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог частини 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового, або майнового права та інтересу. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагання усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користуванням цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Позивачу [PERSON] на праві особистої власності належить будиковолодіння № 3 по вул. Шевченка в с. Байбузи, Черкаського району, Черкаської області, що підтверджується рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 травня 2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26368496. У її домоволодінні зареєстрована колишня невістка [PERSON]. Шлюб між її сином [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 січня 2006 року. Відповідач [PERSON] зареєстрована в будинковолодінні № 3 по вул. Шевченка, с. Байбузи, Черкаського району, Черкаської області, але фактично не проживає у вказаному будинковолодінні з липня 2013 року, що підтверджується довідкою Байбузівської сільської ради № 1141 від 28.12.2016 року. Починаючи з липня 2013 року і по теперішній час, не бере участі в оплаті комунальних послуг. Позивач несе додаткові витрати, а також через реєстрацію в домоволодінні відповідача не має змоги оформити субсидію на оплату комунальних послуг. [PERSON] не являється членом її сім'ї. Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Реєстрація відповідача у належному позивачеві на праві приватної власності домоволодінні порушує його права та призводить до нарахування комунальних платежів, які він вимушений оплачувати . Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таку ж позицію щодо аналогічних правовідносин висловив Верховний суд України в постанові по справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року, де чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сімї власника або ж наймача. Зокрема зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог : 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом достовірно встановлено, що відповідач у вказаному будинку фактично не проживає з липня 2013 року, не є членом сімї позивача, тому [PERSON] втратила право на користування ним. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Outcome: approved