Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь за час прострочення виконання грошового зобов`язання з 19 травня 2000 року по 07 травня 2019 року інфляційні втрати в сумі 18 484,25 грн., три відсотки річних від простроченої суми 1422,61 грн., а всього 19 906,86 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.03.2000 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3000 грн. моральної шкоди. Відповідач не своєчасно виконав своє грошове зобов`язання, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошовою зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Боржник [PERSON] відповідає за порушення грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.03.2000 року про стягнення моральної шкоди завданої злочином у загальній сумі 2500 грн., яке належним чином не виконувалось відповідачем з моменту набрання рішенням суду законної сили, а саме з 19 травня 2000 року до 07 травня 2019 року, дня фактичного виконання, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 18 484, 25 грн. та 3% річних в сумі 1 422, 61 грн.. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча завчасно подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, а в разі визнання позовних вимог [PERSON] обґрунтованими, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, що визначена ст. 257 ЦК України. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволені позовних вимог [PERSON] просила відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, а в разі визнання позовних вимог [PERSON] обґрунтованими, просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Вислухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2009 року у справі №2 - 459/2000, яке набрало законної сили 18 травня 2000 року, стягнуто з [PERSON] у відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] в інтересах [PERSON] 3000 грн. Відповідно до ст..129 - 1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Тобто, після набрання вказаним рішенням суду законної сили, у відповідача виник обов`язок сплатити на користь позивача кошти у розмірі 3000 грн. Згідно довідки - інформації про наявність/відсутність виконавчих провадження, яка видана Крюківським ВДВС міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 19.01.2018 за вих.№2750, виконавчий документ №2-459 про стягнення з [PERSON] у відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] 3000 грн. у відділі на виконанні не перебуває та не перебував. Відповідно до довідки, яка видана Крюківським ВДВС міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 05.04.2019 року №15747, станом на 04.04.2019 року у відділі на примусовому виконанні виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2 - 459/2000 від 13.03.2000 року Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 3000 грн. не перебуває. Згідно фіскального чеку та заяви про переказ готівки №68543471 від 07.05.2019 року відповідачем на адресу позивача були перераховані грошові кошти у розмірі 2500 грн. При обґрунтуванні відзиву відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позову, посилається на те, що рішення суду він виконав у добровільному порядку, що підтверджується інформаційною довідкою Крюківського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області № 2750 від 19 січня 2018 року про наявність/відсутність виконавчих проваджень, із якої вбачається, що виконавчий документ № 2-459 про стягнення з нього 3000 грн. у відділі на виконанні не перебував та не перебуває, а також тим, що [PERSON] не надано відповіді на його лист від 16.01.2018 року про повідомлення розміру претензійних вимог, при цьому зазначає, що на даний час не збереглися письмові докази, які підтверджують сплату ним коштів в розмірі 3000 грн. Оскільки вказані письмові докази не збереглись, однак при написанні пояснень та апеляційних скарг у інших справах позивач фактично підтвердила факт отримання від нього 500 грн., а факт отримання коштів в сумі 2500 грн. не визнала, то з метою вирішення питання про скасування арешту, який був накладений на його майно він 07.05.2019 року повторно сплатив позивачу 2500 грн. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що на виконання рішення суду від 13.03.2000 року у справі №2- 459/2000 ним до 06.05.2019 року позивачу було сплачено саме 3000 грн., а тому суд вказані твердження відповідача до уваги не приймає. При цьому, слід зазначити, що із змісту наявних у справі доказів вбачається, що позивач фактично визнала факт того, що протягом вказаного часу вона отримала від відповідача частину суми боргу у розмірі 500 грн. Таким чином судом встановлено, що відповідачем рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 березня 2009 року у справі №2 - 459/2000, яке набрало законної сили 18 травня 2000 року, виконано у повному обсязі 07.05.2019 року. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Ч.5 ст.11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст..599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст..625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що ст..625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань та погодилась з висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові від 01.06.2016 року у справі №3 - 295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Тобто за змістом ст..625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.03.2000 року з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму в розмірі 3000 грн. і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, то суд приходить до висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов`язань. Таким чином, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % річних від простроченої суми. На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем зроблений розрахунок виходячи із суми боргу у розмірі 2500 грн. та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 19.05.2000 по 07.05.2019 в сумі 1 422 грн. 61 коп. та інфляційні за період з червня 2000 року по квітень 2019 року в сумі 18 484 грн. 25 коп. Разом з тим, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 267 ЦК України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, відповідачем рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.03.2000 року у справі №2 - 459/2000 було виконано у повному обсязі 07.05.2019 року, тобто 07.05.2019 року відповідачем позивачу сплачено грошові кошти у розмірі 2500 грн., а з вказаним позовом позивач звернулась до суду 01.11.2019 року, а тому, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період з 01.11.2016 року по 07.05.2019 року. Згідно тверджень представника позивача, остання вважає, що відповідач сплативши 07.05.2019 року суму заборгованості у розмірі 2500 грн. такими діями визнав свій борг та перервав перебіг позовної давності, який з 08.05.2019 року розпочався заново, а тому позивачка звернулась до суду з даним позовом в межах трирічного строку позовної давності. Суд вказані твердження представника позивача до уваги не приймає, оскільки сплата відповідачем коштів на виконання рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.03.2000 року у справі №2 - 459/2000 жодним чином не свідчить про визнання відповідачем саме боргу, за стягненням якого позивачка звернулась до суду з даним позовом. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, зважаючи на вимоги ст..13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача, з урахуванням встановленого законом строку позовної давності, необхідно стягнути три відсотки річних із суми боргу 2500 грн. за період з 01.11.2016 року по 07.05.2019 року, що становить 188 грн. та втрати від інфляції суми боргу (виходячи із індексів інфляції, що становили: у листопаді 2016 року - 101,8%, у грудні 2016 року -100,9 %, у січні 2017 року - 101,1 %, у лютому 2017 року - 101 %, у березні 2017 року - 101,8 %, у квітні 2017 року - 100,9 %, у травні 2017 року - 101,3 %, у червні 2017 року - 101,6 %, у липні 2017 року -100,2 %, у серпні 2017 року - 99,9 %, у вересні 2017 року - 102 %, у жовтні 2017 року - 101,2 %, у листопаді 2017 року - 100,9 %, у грудні 2017 року - 101 %, у січні 2018 року -101,5 %, у лютому 2018 року 100,9 %, у березні 2018 року 101,1 %, у квітні 2018 року - 100,8 %, у травні 2018 року - 100 %, у червні 2018 року - 100 %, у липні 2018 року - 99,3 %, у серпні 2018 року - 100 %, у вересні 2018 року - 101,9 %, у жовтні 2018 року - 101,7 %, у листопаді 2018 року - 101,4 %, у грудні 2018 року - 100,8 %, у січні 2019 року -101 %, у лютому 2019 року 100,5 %, у березні 2019 року 100,9 %, у квітні 2019 року - 101 %, у травні 2019 року - 100,7 %), які становлять 837 грн. 81 коп., а у задоволенні позовних вимог в іншій частині слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності. Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 39 грн. 60 коп.

Outcome: partial