Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з відповідачем з 19.10.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.04.2013 р.. Від шлюбних відносин мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти проживають з нею і знаходяться на її утриманні. Більше двох років відповідач в добровільному порядку не надає їй матеріальну допомогу на утримання дітей, за винятком випадків, коли після її телефонного дзвінка з проханням надати допомогу, він надавав одноразову матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю просили їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі по 4\~000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дітьми повноліття, посилаючись на те, що відповідач є засновником та директором Фермерського господарства «Трансагролідер», отримує заробітну плату та дивіденди, а також є фізичною особою-підприємцем, отримує значні доходи, хоча вони є мінливими у звязку з сезонністю робіт, інших дітей та непрацездатних членів сімї відповідач не має. Тому на думку останніх [PERSON] має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 4\~000 гривень на кожну. Зазначили, що добрий фінансовий стан відповідача підтверджується придбанням останнім у березні 2016 року вантажного автомобіля «MAN TGA» та причепу до нього. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, тобто проти стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей не заперечували, але не згодні з розміром аліментів, який просить стягнути позивач, мотивуючи тим, що відповідач працює директором Фермерського господарства «Трансагролідер», є його засновником, але отримує лише заробітну плату, розмір якої в середньому становить 1600 гривень, інших доходів, в тому числі дивідендів не має, дохід його під підприємницької діяльності у 2016 році становить 0 гривень, натомість позивач відповідно до договору оренди транспортного засобу щомісяця отримує дохід в розмірі 15\~000 гривень, а також дохід як підприємець з надання перукарських послуг. Крім того, на його утриманні перебуває мати [PERSON], [INFO], яка проживає з ним, є пенсіонеркою та отримує пенсію в розмірі 1\~799 гривень, самостійно забезпечити своє існування остання не може. Також він оплачує комунальні послуги, допомагає матері купувати ліки та медичні препарати для підтримки її здоровя та профілактики вікових і хронічних захворювань, витрачає кошти на погашення боргових зобовязань, на харчування, придбання предметів побуту та гігієни, одягу та інше. Зазначили, що за 2014 рік на користь позивача відповідач сплатив аліменти на утримання дітей 34\~000 гривень, за 2015 р. 25\~000 гривень, в січні 2016 р. - 10\~000 гривень, а також приймає участь у додаткових витратах на дітей. Кошти на придбання автомобіля, на який вказує позивач, відповідач отримав в борг у третьої особи. Вважають, що дохід відповідача не є мінливим, він отримує заробітну плату, а тому, просять суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх доходів відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення старшою дитиною повноліття. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 жовтня 2002 року перебували у шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області розірвано, рішення суду набрало законної 30.04.2013 р. (а. с. № 5). Від шлюбних відносин останні мають неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. № 6,7). Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач останнім часом в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дітей надає нерегулярно. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка діє в Україні з 27 вересня 1991 року, «… держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей». Позивач є фізичною особою-підприємцем. Як зазначила в судовому засіданні остання, вона отримує від підприємницької діяльності з надання перукарських послуг дохід, який в середньому становить 3\~000 гривень на місяць, її доходу не вистачає для повного забезпечення потреб неповнолітніх дітей, які стрімко зростають та потребують більших матеріальних витрат. Її витрати на утримання дітей складаються з оплати житлово-комунальних послуг - 700-800 грн./міс., харчування - близько 3500 грн./міс., оплати послуг репетиторів близько 1\~000 грн./міс. в навчальний період, оплати занять старшої дочки з бальних танців 160 грн./міс. та інших витрат, необхідних для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей (придбання книжок, іграшок, канцелярських товарів для школи тощо). На підтвердження своїх тверджень позивач не надала суду жодних доказів. Як встановлено в судовому засіданні позивач з січня 2016 року по теперішній час отримує орендну плату за передачу в оренду Фермерському господарству «Трансагролідер» належного їй вантажного транспортного засобу марки «MAN» в розмірі 15\~000 грн./міс., про що свідчить копія договору найму (оренди) транспортного засобу від 29.01.2016 р. та копіями квитанцій і платіжних доручень, наданих суду відповідачем (а. с. № 46-49, 50-54). Строк вказаного договору оренди поновлено, що підтвердила в судовому засіданні позивач. В свою чергу відповідач працює директором Фермерського господарства «Трансагролідер», розмір його заробітної плати в середньому становить 1600 гривень, про що свідчить довідка № 23 від 29.07.2016 р. (а.с. № 34). Також [PERSON] є фізичною особою-підприємцем (вид підприємницької діяльності діяльність вантажного автомобільного транспорту). Відповідно до наданих останнім податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2016 рік (І квартал, півріччя, три квартали), його дохід під підприємницької діяльності становить 0 гривень. Наявна в матеріалах справи податкова декларація платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2015 рік, де дохід [PERSON] вказаний в розмірі 280\~813,50 гривень, та твердження позивача про те, що відповідач від підприємницької діяльності має значні догоди не можуть бути прийняті судом, оскільки суд враховує матеріальне становище платника аліментів на час призначення розміру аліментів, а не за минулий час. Крім того, відповідач є засновником Фермерського господарства «Трансагролідер», однак за його твердженнями дивідендів він не отримує. Натомість доводи позивача про те, що [PERSON] має дохід у вигляді дивідендів, які розподіляються між засновник фермерського господарства від чистого прибутку залишися недоведеними суду. Посилання позивача та її представника на те, що відповідач придбав у березні 2016 року вантажний автомобіль «MAN TGA» та причеп до нього як на доказ його доброго матеріального стану не може бути прийнятий судом, оскільки відповідачем надано боргову розписку від 27.02.2016 р. про отримання ним в борг 70\~000 гривень на придбання вантажного автомобіля з причепом (а. с. № 63). Копія договору № 402/1661/11 про ощадний вклад з щомісячною сплатою процентів від 28.01.2011 р., надана суду представником позивача як доказ доходу відповідача, не свідчить про отримання доходів відповідача на підставі даного договору. Посилання відповідача на те, що на його утриманні перебуває мати [PERSON] також не можуть бути прийняті судом, оскільки [PERSON] не надав відповідних доказів. Довідка (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію), копія медичної карти [PERSON] та копії інших медичних документів (а. с. № 39, 41-45) не свідчать про те, що остання перебуває на утриманні у відповідача та про те, що він несе витрати на її лікування. Що стосується боргових зобовязань відповідача та сплати ним житлово-комунальних послуг, то, на думку суду, це не є обставинами, які унеможливлюють сплату ним аліментів. Доказування обставин, на які посилаються сторони згідно зі ст. 60 ЦПК України \~не можуть ґрунтуватися \~на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Добровільна участь відповідача в утриманні дочок не позбавляє права позивача звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей та отримувати аліменти за рішенням суду. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Доводи позивача та її представника про те, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід не найшли свого підтвердження під час розгляду справи, а навпаки судом встановлено, що [PERSON] працює та отримує заробітну плату, що дає можливість суду стягнути аліменти в розмірі певної частки від заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вислухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Такого висновку суд приходить з урахуванням того, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей, але регулярно не надає допомоги на їх утримання, чим порушує свій обовязок як батька утримувати дітей до досягнення ними повноліття, встановлений ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, а також того, що згідно вказаних норм діючого законодавства України обовязок утримувати неповнолітніх дітей стосується і матері дітей. На думку суду, з урахуванням вищевикладеного, положень ст. 182 СК України, відповідач в змозі сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну, щомісячно. У справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 551,20 гривень, оскільки позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів звільнена.

Outcome: partial