Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України разом із матір'ю без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 23.06.2012 року по 16.02.2017 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з нею, знаходиться на її повному утриманні. Вона бажає повезти сина на відпочинок за кордон з метою розширення його кругозору, ознайомлення з культурою інших народів але батько не надає дозвіл та у них суперечки з цього приводу. У зв'язку з вищевикладеним вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Просить суд надати дозвіл малолітньому [PERSON], [INFO] виїзд за кордон України, до досягнення ним 16-річного віку у супроводі матері [PERSON], [INFO]; надати [PERSON], [INFO] дозвіл на виготовлення паспорту для виїзду за кордон малолітнього [PERSON], [INFO], виїзд за кордон України, за межі України без дозволу (та згоди) батька [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в своїй позовній заяві просить суд розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Від нього не надходило заяви про відкладення слухання справи. Справа розглянута у відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 23 червня 2012 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Антрацитівського міськрайонного управління юстиції у Луганській області за актовим записом № 99. Шлюб розірвано відповідно до рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 лютого 2017 року (провадження № 2/431/313/2017, справа № 431/308/17) Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документом, що дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну малолітньої особи, є проїзний документ дитини. За змістом наведеного вище Закону та відповідно до положень затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 з послідуючими змінами Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. При відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Такі положення законодавства щодо встановленого порядку виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України ґрунтуються на встановленій сімейним законодавством рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, здійснення ними цих батьківських прав та виконання батьківських обов'язків лише з дотриманням інтересів дитини (ст.ст.141,150,155 СК України) і свідчать про те, що кожний із батьків має право знати ціль і місце, куди прямує дитина і бути впевненим, що ця поїздка є безпечною для дитини і відповідає інтересам дитини. Позивачка у позовній заяві не вказала країну, куди має намір виїхати дитина сторін, і періоду на який виїжджає дитина. Позивачка заявила вимогу надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон малолітньому сину без згоди відповідача - батька дитини та надати дозвіл на оформлювати проїзні документи для виїздів за кордон сина без згоди відповідача, до настання дитиною 16-річного віку. Вимоги позивача суперечать нормам закону, які регулюють порядок виїзду за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку та порядок оформлення проїзного документу дитини. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Таким чином, ухвалення рішення про надання позивачу дозволу на будь-які тимчасові періодичні поїздки за межі України з сином [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16-річного віку, без згоди та супроводу батька дитини, позбавить відповідача можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати свої батьківські обов'язки в цій частині у майбутньому. Крім того, позивач не надав жодного доказу того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди, ухиляється посвідчити згоду нотаріально. Суд своїм рішенням про надання дозволу на вивіз дитини без згоди другого з батьків не може підмінити своїм рішенням волю одного з батьків. Оскільки підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом може слугувати лише не вмотивована відмова одного з батьків в наданні дозволу на тимчасові виїзди за межі держави, яка буде суперечити інтересам дитини, тобто не звернення одного з батьків до іншого з проханням надати відповідний дозвіл не є підставою для вирішення такого спору в судовому порядку. При відсутності доказів вищевказаних обставин суд відносить позицію позивача до припущень. У відповідності до вимог ст. 60 ч.4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає що в позові необхідно відмовити в зв'язку з його необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed