Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його права користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що позивачка є власницею 2-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 12.02.2014р. у вказану квартиру було зареєстровано окрім позивачки, й чоловіка [PERSON] та їх спільну доньку - [PERSON] . Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, не є членом її сім`ї, місце його знаходження їй не відомо, у зв`язку з чим позивачка змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг та не може розпоряджатися належним їй майном у повному обсязі, через що змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 08.09.2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 04.10.2021 року. До початку судового засідання представник позивача звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі та без участі позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач свого права на участь у судовому засіданні не використав, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ЦПК України, про причини неявку суд не повідомив, відзив проти позову до суду не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру нерухомого майна [PERSON] є власницею 2-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки житлово-будівельного кооперативу «Будівельне обєднання-3» 12.02.2014р. у вказану квартиру було зареєстровано [PERSON] , [PERSON] та неповнолітню доньку - [PERSON] , а тому, відповідно, ЖБК «Будівельне об`єднання - 3» нараховує комунальні витрати за фактично зареєстрованих осіб. Проте, з матеріалів справи, а саме з листа Подільського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області від 10.12.2020р., вбачається, що [PERSON] переховується від Подільського УП ГУНП у м. Києві, у зв`язку з чим був оголошений в розшук. Більше того, з вказаного листа вбачається, що згідно інформації Києво-Святошинського РВ філії ДУ «Центр пробації у м. Києві та Київській області» факт проживання [PERSON] у вказаній вище квартирі не підтвердився. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд встановив, що позивачці на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положення статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. Проте, відповідач не відноситься до членів сім`ї власниці квартири. [PERSON] в порушення норм ст.ст. 76, 82 ЦПК України не надав жодних доказів, які б свідчили про родинні зв`язки з [PERSON] . Крім цього, [PERSON] не надав доказів щодо укладення договору найму житла чи доказів щодо визнання за ним права користування вказаною квартирою. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про позбавлення права користування жилим приміщенням. Крім цього, суд також враховує і норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що проживання відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення [PERSON] права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування квартирою, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в квартирі зареєстрований відповідач. Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи зазначені вище обставини справи та досліджені докази у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] знайшов своє доведення, ґрунтується на чинному законодавстві, а тому підлягає задоволенню повністю. На підставі ст.141 ЦПК України суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею при подачі позову судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч. 1 ст. 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved