Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 14 серпня 2015 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року. За час шлюбу, 24 грудня 2011 року сторонами за спільні кошти придбана квартира [ADDRESS] , однак право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем. Посилаючись на норми чинного законодавства, що визначають правовий режим спільного сумісного майна подружжя, позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеної квартири та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку цієї квартири. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Лавренчук А.С. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не має документів, які б підтверджували придбання цієї квартири за його кошти. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14 серпня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2018 року (справа №127/21031/18) (а.с.11). 24 грудня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2899, придбана квартира [ADDRESS] , загальною [ADDRESS] 58,3 [ADDRESS] житлова [ADDRESS] , право власності на яку 28 лютого 2012 року зареєстровано за [PERSON] КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», номер запису: 232/21926 в книзі 252. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах\~Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №\~404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу, що відповідач доказів, які б спростовували вказану обставину суду не надав. При цьому суд зазначає, що відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2011 року, діяв за згодою своє дружини позивача по справі, що відображено як в тексті договору (п.7.4), так і в окремій заяві [PERSON] , справжність підпису якої посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. 24 грудня 2011 року та наявна в матеріалах справи. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно\~з ст.\~70\~СК України\~в разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором.\~При вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Як встановлено судом спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] , а тому при вирішенні питання про її розподіл, підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а позов підлягає задоволенню. Суд\~звертає увагу,\~що жодна\~із сторін не зазначала обставин, які б вказували на відступлення від рівності часток та доказів щодо цих обставин не надала. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи на задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3780,00 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved