Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона уклала шлюб 18 серпня 2007 року, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Брянківського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 191. Від сумісного шлюбу у сторін неповнолітніх дітей не має. Вказала, що їх сімейні стосунки з листопада 2016 року були припинені, вони стали мешкати за різними адресами. Відповідач не бажає розірвати шлюб через Органи реєстрації актів цивільного стану. Причиною розпаду сім'ї стало те, що між ними виникли розбіжності і погляди на сумісне життя. Вони втратили повагу один до одного. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим. Спору про розподіл сумісного майна не мають. Просить суд, шлюб, зареєстрований 18 серпня 2007 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Брянківського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 191, між нею та відповідачем, розірвати. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с.19). Разом із Позовною заявою надала до суду Заяву в якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Довіряє ведення своєї справи адвокату Керанчуку В.Б. (а.с.16). Представник позивача [PERSON] - адвокат Керанчук В.Б., який діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді першої, апеляційної інстанції та касаційної інстанції по цивільній справі від 28 липня 2017 року (а.с.14), до судового засідання не з'явився. 15 серпня 2017 року надав до суду Заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги [PERSON] підтримує, просить їх задовольнити (а.с.22) Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання відповідно до Повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.23). Про причини своєї неявки суд не повідомив. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 18 серпня 2007 року, який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Брянківського міського управління юстиції у Донецькій області, Актовий запис № 191 (а.с.13). Сторони у теперішній час шлюбні стосунки не підтримують з листопада 2016 року, спільне господарство ними не ведеться. Тобто, зараз кожний живе своїм окремим особистим життям, ніяким чином не переймаючись проблемами іншого. І таке спільне життя стало для сторін неприйнятним і неможливим. Таким чином, їх сім'я фактично розпалась, шлюб існує тільки формально і зберегти його неможливо. Надання часу для примирення позивач вважає недоцільним, так як всі можливості зберегти сім'ю вичерпані. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] не просить суд відновити дошлюбне прізвище і бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]». Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved