Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що з 1991 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], вказана квартира є комунальною, їй на праві власності належить 366/1000 часток вказаної квартири, яка в цілому складається з п'яти кімнат загальною площею - 104, 3 кв.м., в тому числі житловою площею - 61,0 кв.м. Право власності на 366/1000 часток квартири [ADDRESS] позивачка набула на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської Ради 14 листопада 2005 року, зареєстрованого та записаного у реєстрову книгу за № 3-23026. 01 червня 2016 року між позивачкою та її онуком [PERSON] укладено Договір дарування належної їй на праві власності частки квартири, згідно з яким вона передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність 366/1000 часток квартири [ADDRESS], яка в цілому складається з п'яти кімнат загальною площею - 104, 3 кв.м., в тому числі житловою площею - 61,0 кв.м. Позивачка вказує, що до укладення договору дарування [PERSON] обіцяв, що буде разом зі своєю сім'єю піклуватися про неї, доглядати якщо вона захворіє, матеріально утримувати. Однак після підписання договору дарування жодних домовленостей не виконував, а навпаки на її телефонні дзвінки не відповідає, на зустрічі не погоджується. Позивачка вказує, що очікувала зміни у поведінці відповідача, намагалася з ним зустрітися, поспілкуватися, однак це результатів не дало. Місяць тому їй стало відомо, що він продав належну йому квартиру на праві власності та виїхав за межі міста Одеси, а через деяких час їй стали телефонувати сторонні особи, які цікавилися продажем квартири, де вона прожила багато років, яку отримала як результат багаторічної праці штукатуром у РСУ-2. Оскільки позивачка вважає, що може залишитися без житла, тому що уклала договір дарування, а не договір довічного утримання, а тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивачка не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу в її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій зазначив про те, що копію позовної заяви отримав, зі змістом ознайомлений, позов визнає в повному обсязі, не заперечує проти визнання договору дарування укладеного [PERSON] на його користь недійсним, та просить розглянути справу в його відсутності. Суд, дослідивши інші матеріали справи вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON], [INFO], проживає в квартирі [ADDRESS] з 1996 року, яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської Ради 14 листопада 2005 року, зареєстрованого та записаного у реєстрову книгу за № 3-23026, право власності на які зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» «20 січня» 2006 року в книзі 280-пр-153, номер запису 2596, реєстраційний номер 13618090. 01 червня 2016 року між позивачкою та її онуком [PERSON] укладено Договір дарування належної їй на праві власності частки квартири, згідно з яким вона - [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у власність 366/1000 часток квартири [ADDRESS], яка в цілому складається з п'яти кімнат загальною площею - 104, 3 кв.м., в тому числі житловою площею - 61,0 кв.м. Договір дарування посвідчений державним нотаріусом одеської державної нотаріальної контори Чорною С.Г., та зареєстровано в реєстрі за № 4 - 1226. Відповідно до п. 8 Договору обдаровуваний отримав ключі від квартири та технічну документацію на вищевказану частку квартири від дарувальника при підписанні цього договору, що є прийняттям дарунку. Право власності виникає з моменту прийняття дарунку та з моменту державної реєстрації права. Згідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають у обдаровуваного відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з дня такої реєстрації. Право власності на зазначену частку квартири було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 935870251101. Однак до теперішнього часу [PERSON] проживає в спірній частці квартири, сплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статей 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини тертої статті 203 та 229 ЦК України. [PERSON] є пенсіонеркою, віком 81 року, є особою похилого віку, та не мала на меті дарування квартири на користь відповідача, що свідчить про укладення договору під впливом помилки. Позивачка помилялася стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання. Фактичної передачі спірної квартири не відбулося, ключі від квартири позивачка після укладення спірного договору обдарованому не передавала, продовжує проживати в квартирі та самостійно оплачувати за комунальні послуги. Отже під час укладення оспорювального договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Обставини справи свідчать проте, що укладаючи спірний договір [PERSON] не усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. Аналогічна правова позиція визначена в постанові ВСУ від 18 червня 2014 року по справі № 6-69 цс 14. Таким чином, судом встановлений факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу частки квартири, яка є її єдиним житлом, тому договір дарування підлягає визнанню недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved