Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, 23 лютого 2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу у них є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що за час шлюбу з відповідачем взаєморозуміння вони не знайшли, в їхній сім`ї стали виникати сварки і їх спільне проживання стало неможливим. На теперішній час вони мешкають в одному будинку, але окремо, не спілкуються, їх сім`я розпалася, шлюбні відносини вони припинили. Зазначає, що дочки [PERSON] та [PERSON] мешкають разом з нею та повністю знаходяться на її утриманні та вихованні. Відповідач залишив родину та матеріально її не забезпечує, добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. У зв`язку з викладеним просить шлюб з відповідачем розірвати, стягнути на її користь аліменти на утримання дітей та визначити їх місце проживання разом з нею. Позивач у судовому засіданні була відсутня, надала заяву про розгляд справи без її участі та уточнення позовних вимог з урахуванням яких, просила шлюб розірвати та визначити місце проживання дітей разом з нею, від вимог про стягнення аліментів відмовилась. Відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судовому засіданні був відсутній, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Фрунзенською сільською радою Генічеського району Херсонської області, позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] зареєстрували шлюб 23 лютого 2002 року. Позивач та відповідач є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] (що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 березня 2013 року, видане Виконавчим комітетом Фрунзенської сільської ради Генічеського району Херсонської області) та [PERSON] , [INFO] (що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 вересня 2002 року, видане Фрунзенською сільською радою Генічеського району Херсонської області). Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (далі СК України). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Згідно з ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частиною 1 ст. 24 СК України, встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 статті 105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Статтею 113 СК України, встановлено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Статтею 112 СК України встановлено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи із положень ст. 112 СК України, за обставин, які склалися на даний час між сторонами, враховуючи дійсні взаємовідносини подружжя, суд вважає, що сім`я між позивачем та відповідачем фактично розпалася, її збереження за таких обставин є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, тому позов підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення ( абзац 2 ч. 1 ст. 161 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За таких обставин, враховуючи, що судом не встановлено наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дітей та з огляду на позицію відповідача, який не заперечує проти задоволення даних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Разом з\~цим,\~ч.\~3\~ст.\~160СК України встановлено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, з огляду на положення ч. 3 ст. 160 СК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , не можуть бути задоволені, оскільки остання досягла чотирнадцятирічного віку. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial