Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогами: «Визначити місце проживання малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньки - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] » 06 лютого 2018 року Оболонським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про направлення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, - про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва. 15 березня 2018 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В. 21 березня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про прийняття позову до свого провадження та відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 23 квітня 2018 року представник позивача - адвокат Ніколюк Олена Леонідівна подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань щодо насильницької поведінки відповідача, що спричиняє моральних страждань позивача та малолітнім дітям. 24 квітня 2018 року представник відповідача Овсянко Олег Сергійович подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 25 травня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком та відібрання дітей. 27 липня 2018 року Апеляційним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2018 року (про відкриття провадження у справі) 19 вересня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 11 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою провадження у цивільній справі зупинено та передано заяву відповідача [PERSON] датовану 11 жовтня 2018 року (вх. № 57556/1) про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В., яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, - про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України. 16 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва (Суддя Шевченко В.М.) постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Савлук Т.В. поданої 11 жовтня 2018 року відповідачем [PERSON] , судовий розгляд цивільної справи здійснювати тим самим складом суду. 05 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. 21 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду заяву представника відповідача - адвоката Корнієнко Л.В. про забезпечення доказів шляхом допиту свідків. 11 жовтня 2018 року представник відповідача Смоловик М.І. подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 07 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу залишення без розгляду відзив на позовну заяву разом з додатками, які подано представником відповідача - адвокатом Смоловик М.І. через канцелярію суду 11 жовтня 2018 року (вх. № 57559/1), які подано з порушенням процесуальних строків. 07 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судову-психологічну експертизу. 17 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про визнання заяви відповідача [PERSON] , яка подана через канцелярію суду 11 грудня 2018 року (вх. №71804/1) про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В., необґрунтованою, та передано заяву для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України. 17 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про визнання заяви відповідача [PERSON] , яка подана через канцелярію суду 11 грудня 2018 року (вх. №71395/1) про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В., необґрунтованою, та передано заяву для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України. 28 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва (Суддя Катющенко В.П.) постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Савлук Т.В. поданої відповідачем [PERSON] , судовий розгляд цивільної справи здійснювати тим самим складом суду. 04 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва (Суддя Виниченко Л.М.) постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Савлук Т.В. поданої відповідачем [PERSON] , цивільну справу передано для продовження розгляду в тому ж складі суду. 11 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання судового експерта Левчук Г.В. №2610/2611/18-61 про уточнення внесених на експертизу питань. 12 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Ніколюк О.Л. про скасування ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2019 року про призначення у цивільній справі судово-психологічної експертизи. На виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2019 року про призначення судово-психологічної експертизи, направлено матеріали цивільної справи №755/1164/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей, експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6). Провадження у цивільній справі зупинено до проведення експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз судово-психологічної експертизи. 05 листопада 2021 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей, повернуто до суду з Висновком експертів №2610/2611/19-61 від 11 жовтня 2021 року. 08 листопада 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. 02 грудня 2021 року представник позивача - адвокат Дубчак Леся Сергіївна подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань та заперечень на висновок експерта. 17 грудня 2021 року представник позивача - адвокат Дубчак Леся Сергіївна подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. 28 грудня 2021 року Дніпровський районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про вчинення процесуальних дій, яка подана до суду 28 грудня 2021 року, зареєстрована за вх. № 83450. Позивач [PERSON] та представники позивача - адвокати Ніколюк О.Л., Дубчак Л.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснили, що з 02 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі народились діти - син [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] . 23 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб розірвано, починаючи з 19 грудня 2017 року позивач фактично припинила шлюбні відносини з відповідачем та проживає з малолітніми дітьми окремо від відповідача. В зв`язку з окремим проживання сторін, з боку відповідача вчиняються систематичні фізичні та психологічний тиск по відношенню позивача та малолітніх дітей, що в подальшому є підставою звернення позивача до спеціалістів за психологічною допомогою по відношенню дітей. Позивач займається розвитком малолітніх дітей, дбає про їх здоров`я, створює сприятливі та гармонійні умови, щоб діти розвивалися всебічно та повноцінно, тому вважає що в найкращих інтересах дітей є проживання в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, без стресів та маніпуляцій, в умовах постійної підтримки та гармонійного розвитку, що може бути забезпечено тільки у випадку визначення місця проживання дітей разом матір`ю. Відповідач [PERSON] , та представники відповідача - адвокати Овсянко О.С., Смоловик М.С., Джяутов В.В., Корнієнко Л.В., Нільга Н.С.,в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до нього доказів, додатково пояснили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі народились діти - син [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] . 23 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб розірвано, до 19 грудня 2017 року діти проживали разом з відповідачем, однак позивач разом з невідомими особами забрали без відомо та дозволу відповідача малолітніх дітей і відвезли в невідомому напрямку. Відповідачем вживалися усі можливі законні дії щодо захисту прав та інтересів його малолітніх дітей, та починаючи з 20 грудня 2017 року відповідач неодноразово намагався побачити своїх дітей та передати їм продукти, дитячий одяг, однак спроби були марними. Позивачем умисно та систематично вчиняється перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, що порушує його права як батька. Відповідач впевнений, що позиція позивача спрямована на повне відчуження дітей від батька, а також спрямована на маніпулювання свідомості дітей, внаслідок противоправних дій позивача, малолітні діти обділені увагою та турботою рідного батька, завдано великої шкоди їх здоров`ю, тому позивач вважає за доцільне місця проживання дітей разом з батьком. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника та ухвалити рішення згідно чинного законодавства з урахуванням інтересів малолітніх дітей. Таким чином, вислухавши учасників процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупність, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомленні ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Судом встановлено, що з 02 лютого 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі народились діти - син [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] . 23 травня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким шлюб, зареєстрований 02 лютого 2011 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис № 97), розірвано. (том. 3 а.с.20-21) 30 травня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про виправлення описки в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року, у справі за позовною заявою [PERSON] про виправлення описки у судовому рішенні, а саме: у тексті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року, вважати вірним ім`я по батькові позивача [PERSON] - « [PERSON] ». Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, інші обставини, що мають істотне значення. При зверненні з позовом до суду, на підтвердження місця проживання дітей - сина [PERSON] , [INFO] , доньки - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, позивачем долучено Договір оренди приміщення від 19 грудня 2017 року, де предметом договору є оренда квартири [ADDRESS] , строком дії договору на один рік. (а.с. 12 том 1) Крім того, до позову позивачем долучено гарантійний лист, відповідно до якого [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (сестра позивача), які є співвласниками квартири [ADDRESS] , підтвердили, що мають намір здійснити продаж квартири, за для придбання квартири у місті Києві для доньки [PERSON] . (а.с. 47, 48 том 1) За даними, які містяться у довідці з Управління освіти і науки Броварської міської ради Київської області, убачається, що [PERSON] відвідує дитячий садок «Мандаринка» (м. Бровари, вул. Київська, 265/2), [PERSON] навчається у приватній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів «Фортуна» (м. Бровари, вул. Володимира Великого, 8а) (а.с.210 том 2) Після припинення шлюбних відносин між сторонами, а саме починаючи з 2017 року, відповідач [PERSON] періодично здійснював, своїми діями психологічний тиск, що включає: словесні образи, погрози, по відношенню своїх дітей, та у тому числі щодо позивача, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, що підтверджується звернення позивача до правоохоронних органів ( а.с. 25, 26, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 131-134 том. 1), тому позивач вимушена була звернутися за допомогою до психологів, з метою усунення психологічної травми дітей, що відбулася в наслідок здійснення психологічного насилля з боку батька дітей [PERSON] по відношенню дітей. Відповідно до Протоколів психикоконсультаційних досліджень дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які складено лікарем ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» Подоляк Наталією Богданівною, від 15 січня 2018 року 22 січня 2018 року, 23 квітня 2018 року, 07 травня 2018 року, рекомендовано: невілювати травмуючи події, які впливають на психоемоційний стан дітей; створити стабільне середовище; для покращення психологічного стану рекомендовано зустрічі з батьком лише в присутності члені органів опіки, психолога, мами, на безпечній для дітей території, діти потребують тривалого психотерапії. (а.с. 27-28, 29-30, 185, 187-188 том 1) Крім того позивач [PERSON] , 09 січня 2018 року звернулася до Оболонського районного у місті Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, з метою з`ясування дитячо-батьківських стосунків та прихильності між її дітьми - [PERSON] , [INFO] , та донькою [PERSON] , [INFO] , до обох батьків, за результатами діагностичної роботи, фахівці дійшли до висновку: «емоційний фон [PERSON] характеризується тривожністю та ознаками неусвідомлюваної агресії, потребою у захищеності та спокої, що може бути захисною реакцією на подію, що відбувається в родині. Дитина відчуває близькість да прихильність до обох батьків, існує сильний зв`язок з матір`ю (по типу злиття). [PERSON] емоційно близькими для себе людьми вважає брата, маму та тата» (а.с.32-33 том 1) 28 березня 2018 року Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація відповідно до статті 158 Сімейного кодексу України, статтями 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», постанови Кабінету міністрів України від 2 вересня 2008 року 3 866 «Питань діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розглянувши заяви громадян та наданими ними документами, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (протоколів від 15 березня 2018 року №4) видано Витяг з розпорядження № 132 про вирішення питання, щодо участі батьків у вихованні дітей, від 28 березня 2018 року, відповідно до якого визначено способи участі [PERSON] у вихованні його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шляхом спілкування з ними у перші та треті четвер, п`ятницю, суботу та неділю кожного поточного місяця з 10:00 до 19ґ630 - враховуючи графік відвідування дітьми навчальних закладів та гуртків. (а.с. 38 том 3) Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). За даними висновку Органу опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від 07 травня 2018 року за №104-4041, рекомендує визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . (а.с.197-200 том 1) Відповідно до п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. Безпосереднє ведення справ і координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також стосовно здійснення передбачених законодавством заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад (далі - служби у справах дітей). Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Виходячи зі змісту висновку Органу опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей від 07 травня 2018 року за №104-4041, Комісією з питань захисту прав дитини Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації враховано та грунтуються лише пояснення батька дітей та бажання визначити місце проживання дітей з ним, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною - відповідачем, однак комісією під час розгляду питання про визначення місця проживання дітей не взято до уваги ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, не враховано особисту прихильність дітей до кожного з батьків, стан здоров`я дитини, психологічний стан дітей, та інші вагомі обставини, крім того слід зауважити, що висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. З урахуванням вище наведеного, суд не погоджується з Висновком Органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , оскільки цей висновок констатує тільки позитивні характеристики батька дітей та його дбайливе ставлення до своїх батьківських обов`язків. Водночас висновок не мітить висновків щодо особистої прихильності дітей до кожного з батьків, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дітьми, чи є взаємопорозуміння між кожним з батьків і дитиною, крім того слід зазначити, що з моменту винесення висновку минуло три роки, станом на момент винесення рішення старша дитина досягла десяти років, тому у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й з`являється право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). В межах розгляду цивільної справи, судом 07 грудня 2018 року постановлено ухвалу про призначення судово-психологічну експертизу, на вирішення експертів постановлено наступні питання: «яке ставлення малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , до своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] ; яке ставлення малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , до своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] ; чи має наявна ситуація (конфлікти між батьками, розлучення батьків дітей, окреме проживання з грудня 2017 року дітей окремо від батька) негативний характер і якщо має, як це проявляється у поведінці та психологічних характеристиках дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; до кого з батьків, враховуючи конкретні обставини, більше прихильний кожен із дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до батька чи до матері, як проявляється прихильність до кожного з батьків; індивідуально-психологічний портрет (тип) сторін по справі (батька та матері дитини), чи має місце негативний вплив кожного з батьків на дітей у конкретній ситуації; який психологічний вік [PERSON] , [INFO] , чи відповідає він її хронологічним особливостям в плані емоційно-вольової сфери чи не вбачається ознак негативного впливу на психологію дитини, на її розвиток, і якщо так, то в чому він проявляється; який психологічний вік [PERSON] , [INFO] , чи відповідає він її хронологічним особливостям в плані емоційно-вольової сфери чи не вбачається ознак негативного впливу на психологію дитини, на її розвиток, і якщо так, то в чому він проявляється; яке суб`єктивне відношення дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до батька та матері» Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2610/2611/19-61 від 11 жовтня 2021 року, експерти дійшли до наступних висновків: -Ставлення [PERSON] , [INFO] , до своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] є позитивним. Загалом простежується емоційний зв`язок з обома батька. Має місце висока прихильність до матері, в той же час виражена нереалізованість потреба в спілкуванні з батьком. -Ставлення [PERSON] , [INFO] до своїх батьків є амбівалентним. До матері, [PERSON] , дитина відноситься позитивно. Фігура батька, [PERSON] , сприймається вороже, що є наслідком індукованого впливу матері на свідомість дитини, цілеспрямоване формування негативного образу батька. -Наявна ситуація (конфлікти між батьками, розлучення батьків дітей, креме проживання з грудня 2017 року дітей окремо від батька) має негативний характер, оскільки розлучення подружжя відноситься до категорії висококонфліктних; присутній високий рівень недовіри, прояви вербальної та фізичної агресії подружжя один до одного, залучення до конфлікту третіх осіб. Ситуація додатково поглиблюється тривалими судовими розглядом, небажанням [PERSON] вирішити конфлікт мирним шляхом. При цьому, діти є залученими в конфліктні відносини між батьками. У [PERSON] , це проявляється у вираженому бажанні поновити батьківського союзу, факт окремого проживання батьків до кінця не приймається, адаптація до нової ситуації не відбулась. Для хлопчиків у віці 7-11 років розлучення з батьком є найбільш травматичним, що проявляється у підекспертного у вигляді пригніченості, невпевненості, незадоволення собою тощо. У [PERSON] , це проявляється в подвійному ставленні до батька - його відторгнення з одночасною потребою батькової присутності, факт окремого проживання до кінця не приймається, адаптація до нової ситуації не відбулася. Крім того, результати індукованого впливу матері та формування ворожого образу батька мають відстрочені і часі наслідки для обох дітей і як правило сильніше проявляється в більш старшому віці. Зважаючи на зазначене, доцільно забезпечити достатній контакт між батьком та дітьми з метою профілактики більш виражених деструктивних наслідків у майбутньому. Також, враховуючи, що в родині підекспертних виховується двоє різностатевих дітей, то для їх всебічного психічного та фізичного розвитку необхідні фігури обох батьків - батька та матері. -Враховуючи конкретні обставини було встановлено, що [PERSON] , [INFO] є однаково прихильним до обох батьків. [PERSON] , [INFO] є більш прихильною до матері, до батька відноситься негативно, з причин індукованого впливу з боку матері, свідомого формування ворожого образу батька. -В цілому, індивідуально-психологічні особливості батьків не спричиняються негативного впливу на дітей. Однак, в процесі дослідження дітей було виявлено ознаки індукованого впливу матері, зокрема у вигляді формування негативного образу батька, що деструктивно впливає на загальний психоемоційний розвиток дітей. Так само негативно впливає взаємна схильність батьків в конфліктних ситуаціях проявити агресію в фізичній чи вербальній формі, та активно залучати до цих конфліктів дітей. -Психологічний вік [PERSON] , [INFO] , відповідає його фізіологічного віку, емоційно-вольова сфера розвинути на достатньому для його віку рівні. Проте, вбачаються ознаки негативного впливу на психологічний стан дитини та її розвиток, що проявляється в незадоволені потреби достатнього контакту з батьком, залученні дитини до конфлікту батьків, у справах формування у дитини негативного образу батька. -Психологічний вік [PERSON] , [INFO] , відповідає її фізіологічному віку, емоційно-вольова сфера розвинути на достатньому для її віку рівні. Проте, вбачаються ознаки негативного впливу на психологічний стан дитини та її розвиток, що проявляється в незадоволенні потреби достатнього контакту з батьком, залученні дитини до конфлікту батьків, у спробах формування у дитини негативного образу батька. -Суб`єктивне відношення [PERSON] , [INFO] , до своїх батьків є позитивними. Суб`єктивне відношення [PERSON] , [INFO] до свої батьків є подвійними: мати сприймається позитивно, фігура батька сприймається негативно з одночасною потребою в прихильності та контактах з батьком. Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного процесуального кодексу України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Згідно ст. 71 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до п. 1.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, призначення судових експертиз та експертних досліджень судовим експертам державних спеціалізованих науково- дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ (далі - експерти), їх обов`язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом України, Законами України «Про судову експертизу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією. Згідно п. 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов`язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об`єкти, що підлягають дослідженню. З наведеного вбачається, що в разі призначення експертизи судом (на підставі ухвали суду), експерт, якому було доручено проведення відповідного дослідження, повинен провести його згідно вимог відповідної ухвали суду та законодавства з питань проведення судових експертиз. Відповідно до п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, строк проведення експертизи встановлюється залежно від складності дослідження з урахуванням експертного навантаженням фахівців керівником експертної установи (або заступником керівника чи керівником структурного підрозділу) у межах: 10 календарних днів - щодо матеріалів з невеликою кількістю об`єктів та вирішуваних питань і простих за характером дослідження; 30 календарних днів - щодо матеріалів із середньою кількістю об`єктів та вирішуваних питань або середньої складності за характером досліджень; 60 календарних днів - щодо матеріалів з великою кількістю та вирішуваних питань або складних за характером досліджень; понад 60 календарних днів - щодо матеріалів із великою кількістю об`єктів та вирішуваних питань (більше десяти), виходячи з фактично необхідного для експерта часу або особливо складних за характером досліджень (досліджень з використанням криміналістичного обладнання (лазерного, оптичного, електронного), проведення експериментальних досліджень, застосування декількох методів); понад 90 календарних днів - якщо експертиза є особливо складною чи багатообєктною, потребує вирішення більше десяти питань або вирішення питань, які потребують декількох досліджень, чи налічує понад п`ять томів матеріалів або є комплексною чи потребує залучення фахівців з інших установ (у тому числі судово-медичних), підприємств, організацій і не може бути виконана в зазначені строки. Більш розумний строк установлюється за письмовою домовленістю з органом (особою), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив(ла) експерта), після попереднього вивчення експертом наданих матеріалів. У разі значного завантаження експерта та знаходження в нього на виконанні одночасно понад десять експертиз, у тому числі комісійних та комплексних, вказані терміни можуть бути переглянуті або встановленні додатково з урахуванням необхідного реального часу на їх виконання. Попереднє вивчення матеріалів при проведенні простих та середньої складності дослідження не повинно перевищувати відповідно п`яти та десяти робочих днів; при складних та особливо складних дослідженнях - відповідно п`ятнадцяти та двадцяти робочих днів. У разі відмови органу (особи), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у погодженні запропонованого розумного строку проведення експертизи матеріали справи повертаються з пропозицією призначити експертизу іншим суб`єктам судово-експертної діяльності, визначеним у ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» Згідно п. 4.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, Керівник експертної установи розглядає отримані матеріали і доручає відповідному структурному підрозділу експертної установи організувати проведення експертизи. При цьому він може безпосередньо призначити експерта та встановити строк виконання експертизи відповідно до вимог цієї Інструкції або передати вирішення цих питань заступнику керівника експертної установи чи керівникові підрозділу. Якщо в експертній установі не проводяться певні види експертиз та відсутні фахівці з певної галузі спеціальних знань, керівник експертної установи повідомляє про це орган (особу), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), та повертає матеріали справи без виконання. 07 грудня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судово-психологічну експертизу, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, визначено експертам строк для проведення судової експертизи - протягом одного місяця. 05 лютого 2019 року судовим експертом Левчук Г.В. направлено до суду клопотання про уточнення винесених на експертизу питань та погодження запропонованого експертом терміну проведення експертизи. 11 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду клопотання судового експерта Левчук Г.В. №2610/2611/18-61 В матеріалах справи міститься письмове звернення представника позивача - адвоката Дубчак Л.С до Міністерства юстиції України, відповідно до наданої відповіді Міністерство юстиції України повідомляє, що згідно з інформацією, наданої директором Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, тривалість проведення експертизи пояснюється неодноразовим її передорученням у зв`язку із звільненням експертів, призупинення строку дії свідоцтв експертів. (а.с. 200 том 3) 05 листопада 2021 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, - про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, повернуто до суду з Висновком експерта №2610/2611/19-61 від 11 жовтня 2021 року. Враховуючи, вище викладене, судом було виявлено порушення у діяльності експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, в частині порушення строків її проведення, що спричинило затягування строків розгляду справи. Відповідно до п. 4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5,висновок експерта складається з обов`язковим зазначенням його реквізитів (найменування документа, дати та номера складання висновку, категорії експертизи (додаткова, повторна, комісійна, комплексна), виду експертизи (за галуззю знань) та трьох частин: вступної (Вступ), дослідницької (Дослідження) та заключної (Висновки). У вступній частині висновку експерта зазначаються: дата надходження документа про призначення експертизи (залучення експерта); найменування експертної установи та/або ім`я, прізвище, по батькові експерта; документ про призначення експертизи (залучення експерта), його найменування і дата складання, найменування органу та/або посада і прізвище особи, який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта); справа, за якою вона призначена (кримінальна, про адміністративне правопорушення, цивільна, господарська, адміністративна тощо, номер справи), або стаття закону, якою передбачено надання висновку експерта (у разі наявності); перелік об`єктів, що пі длягають дослідженню, та зразків (у разі надходження); відомості про надані матеріали (у тому числі вид (назва) матеріалів (документів) та кількість аркушів); спосіб доставки та вид упаковки досліджуваних об`єктів із зазначенням у необхідних випадках відомостей про те, чи впливав спосіб упаковки на їх збереженість; запис про відповідність матеріалів та об`єктів, що надійшли до експертної установи (експерта), матеріалам, зазначеним у документі про призначення експертизи (залучення експерта); перелік питань (дослівно у формулюванні документа про призначення експертизи (залучення експерта)), які поставлено на вирішення експертизи; якщо питання сформульовано неясно або його редакція не відповідає рекомендаціям, але зміст завдання експертові зрозумілий, то після наведення питання в редакції документа про призначення експертизи (залучення експерта) він може дати відповідні роз`яснення і викласти питання в редакції, що відповідає зазначеним рекомендаціям; якщо поставлено декілька питань, експерт має право згрупувати їх і викласти в послідовності, яка забезпечує найдоцільніший порядок дослідження; якщо деякі питання, що містяться у документі про призначення експертизи (залучення експерта), вирішувались при проведенні експертиз різних видів, - відомості (експертна установа, номер та дата висновку) про ці експертизи; якщо питання, які поставлені на вирішення експертизи, доцільно вирішувати в іншому порядку, ніж той, що визначений у документі про призначення експертизи (залучення експерта), - зазначається, у якому порядку вирішуватимуться ці питання; питання, які вирішуються експертом у порядку експертної ініціативи (якщо таке розглядалось); дані про експерта (експертів): прізвище, ім`я та по батькові, посада, клас судового експерта, науковий ступінь та вчене звання, освіта, освітньо-кваліфікаційний рівень, експертна спеціальність, стаж експертної роботи, дата та номер видачі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, ким видано та строк дії; попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України. Як вбачається з Висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2610/2611/19-61 від 11 жовтня 2021 року, проведення судової психологічної експертизи доручено: [PERSON] , старшому судовому експерту відділу психологічних досліджень КНДІСЕ Міністерства юстиції України, судовому експерту 4-го кваліфікаційного класу, яка має вищу психологічну освіту другого рівня за ступенем магістра, кваліфікацію судового експерта з правом проведення психологічної експертизи за експертною спеціальністю 14.1 - «Психологічні дослідження», стаж експертної роботи з 1999 року, свідоцтво № 153-Д, видане ЦЕКК при МЮ України 22 грудня 2020 року, дійсне до 22 грудня 2023 року. Відповідно до статті 10 Закону України «Про судову експертизу», визначено, які особи можуть бути судовими експертами. Судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.Судовому експерту забороняється використовувати свої повноваження з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки та пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб.До фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення цього Закону щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III цього Закону. Згідно ст. 11 Закону України «Про судову експертизу»,визначено, які особи не можуть бути судовими експертами. Не може залучатися до проведення судової експертизи та виконання обов`язків судового експерта особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною, а також та, яка має не зняту або не погашену судимість, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією або дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення кваліфікації судового експерта.Інші обставини, що забороняють участь особи як експерта в судочинстві, передбачаються процесуальним законодавством. Відповідно до п. 7 Розділу VI Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестації, для проведення аналізу висновок експерта знеособлюється шляхом ретушування даних щодо суб`єктів призначення та проведення експертизи, учасників справи (провадження), а також інших відомостей, що не можуть бути розголошені відповідно до вимог законодавства. Аналіз висновку здійснюють судові експерти, які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено висновок, що підлягає аналізу, та не менше ніж трирічний стаж експертної роботи. За результатами аналізу висновку складається довідка за зразком згідно з додатком 12 до цього Положення. Довідка складається на кожний висновок, щодо якого проведено аналіз. Строк проведення аналізу висновків не може перевищувати 14 календарних днів. Відповідно до п. 4.13 Розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, у дослідницькій частині висновку експерта описуються процес дослідження та його результати, а також дається обґрунтування висновків з поставлених питань. Дослідницька частина повинна включати: відомості про стан об`єктів дослідження, застосовані методи (методики) дослідження, умови їх застосовування; посилання на ілюстрації, додатки та необхідні роз`яснення до них; експертну оцінку результатів дослідження. Опис процесу застосовування інструментальних методів дослідження та проведення експертних експериментів можуть обмежуватись викладенням кінцевих результатів. У зазначених випадках графіки, діаграми, таблиці, матеріали експертних експериментів мають зберігатись у наглядових експертних провадженнях і на вимогу органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), можуть надаватись їм для ознайомлення. Як вбачається з дослідницької частини Висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 2610/2611/19-61 від 11 жовтня 2021 року, експертом Тамаковою Тетяною Анатоліївною проведено 01 жовтня 2019 року у приміщенні КНДІСЕ безпосереднє психологічне обстеження [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , однак експерт на момент проведення психологічне обстеження дітей не мав кваліфікації судового експерта з певної спеціальності, а саме: 14.1 «Психологічні дослідження», оскільки Свідоцтво №153-Д видане Центральною експертно-кваліфікаційної комісією лише 22 грудня 2020 року (клас та вид експертизи: Психологічна; Індекс та вид експертної спеціальності: 14.1 Психологічні дослідження) Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов`язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов`язки, у суду немає. Мати дітей з 03 січня 2018 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, має самостійний дохід, крім того, відповідно до наданої нотаріально засвідченої заяви (а.с.46 том 1) мати позивача [PERSON] , щомісячно забезпечує позивача грошовим забезпеченням в розмірі 30 000,00 гривень, при цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними засобами. (а.с.135, 136, 137 том 1). В свою чергу відповідач [PERSON] не надав докази щодо наявності самостійного доходу, докази медичного характеру, в матеріалах справи наявна Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.138-139 том 1), [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 21 листопада 2016 року, крім того містяться відомості про обтяження майна, підставою виникнення обтяження: постанова про арешт усього майна боржника [PERSON] від 01 вересня 2017 року. Крім того в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява громадянки [PERSON] (мати відповідача), яка посвідчена приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Писаним В.Г., відповідно до якої міститься інформація, що [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] , остання повідомляє, дослівно: «…що житлово-побутові умови у квартирі є незадовільними та не придатні для проживання малолітніх онуків: [PERSON] та [PERSON] , в даній квартирі відсутні дитячі меблі, квартира перебуває у стані капітального ремонту. Повідомляю Суд, що я заперечую проти визначення місця проживання у моїй квартирі онуків, у зв`язку з наміром її відчуження. Повідомляю, що мій син [PERSON] вчиняє домашнє насильство до мене та [PERSON] , в тому числі в присутності малолітніх онуків…» (а.с.8 том 4) Відповідно до ст. 71 Сімейний кодекс України, врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону дитинства», право дитини на вільне висловлення думки та отримання інформації. Кожна дитина має право на вільне висловлювання особистої думки, формування власних поглядів, розвиток власної суспільної активності, отримання інформації, що відповідає її віку. Це право включає свободу розшукувати, одержувати, використовувати, поширювати та зберігати інформацію в усній, письмовій чи іншій формі, за допомогою творів мистецтва, літератури, засобів масової інформації, засобів зв`язку (комп`ютерної, телефонної мережі тощо) чи інших засобів на вибір дитини. Їй забезпечується доступ до інформації та матеріалів з різних національних і міжнародних джерел, особливо тих, які сприяють здоровому фізичному і психічному розвитку, соціальному, духовному та моральному благополуччю. Діти мають право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, засобів масової інформації та їх посадових осіб із зауваженнями та пропозиціями стосовно їхньої діяльності, заявами та клопотаннями щодо реалізації своїх прав і законних інтересів та скаргами про їх порушення. З метою реалізації цього права держава сприяє: поширенню засобами масової інформації матеріалів, корисних для розвитку дитини; виданню та розповсюдженню дитячої літератури та підручників шляхом створення пільгових умов для їх видання; міжнародному співробітництву у сфері обміну та поширення інформації та матеріалів, що надходять із різних національних і міжнародних джерел; діяльності засобів масової інформації, спрямованій на задоволення мовних потреб дітей, у тому числі тих, які належать до національних меншин. Здійснення прав дитини на вільне висловлювання думки та отримання інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету та неупередженості правосуддя. При цьому, для процесу з`ясування думки дитини необхідне існування особи, яка цю думку буде з`ясовувати. В цивільному процесі обов`язок з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами покладено на суд. При цьому, чинне законодавство не встановлює одного варіанту, яким чином суд повинен здійснити таке з`ясування. Водночас, враховуючи право дитини бути вислуханою, одним з основних способів з`ясування думки дитини можна вважати заслухання такої думки як безпосередньо від дитини, так і отримання відповідної інформації через її представника чи законного представника. Так, у відповідності до положень ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи малолітня або неповнолітня особа має також право безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки. Отже, на відміну від допиту, з`ясування думки дитини судом може відбуватись не лише шляхом безпосередньої участі дитини у судовому процесі, має на меті з`ясування не фактів і обставин, а суб`єктивної думки дитини, а тому й не передбачає приведення її до присяги та відповідальності дитини за відмову висловлювати свою думку. З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції). З досягненням віку десяти років у дитини завиляється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Для правильного застосування зазначених норм права при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини необхідно щоб дитина була заслухана. Правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 серпня 2021 року справа № 303/3102/19 (провадження №61-13918св20) Дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду. Думка дитина має бути заслухана обов`язково. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 214/1048/15-ц, провадження №61-31910св18, у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 206/3044/16. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час з`ясування думки дітей [PERSON] , [PERSON] судом встановлено, що діти емоційно прив`язані до матері, вік і рівень розвитку дітей дозволяє їм усвідомлено висловити свою думку стосовно питання визначення місця проживання. У судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , висловили бажання проживати разом із матір`ю, пояснивши, що їм з мамою проживати зручно, комфортніше та спокійно. Мати не забороняє бачитися з батьком, проте діти не виявляють бажання проживати разом з батьком та бачитися з ним, оскільки у дітей наявний страх, тривожність, занепокоєння, по відношенню до батька, який чинить сварки, конфлікти по відношенню них та матері. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Суд бере до уваги покази свідків [PERSON] (подруга позивача), [PERSON] (сестра позивача), які надали покази в судовому засіданні, стосовно характеризуючи даних батьків дитини, їх відношення до дітей та участь у вихованні дітей, при цьому покази свідків ґрунтувались на їх власному відношенні та особистому спілкуванні з батьками дітей, однак не містили конкретних даних, які б свідчили про ухилення батьків дитини від виконання своїх обов`язків та неналежного ставлення до дитини, ці обставини не доведено іншими доказами у справі, тому покази свідків носять інформативний характер та не впливають на вирішення даного спору по суті. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості. Поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних. Історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння. Миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність а виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина е розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опіку або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України). Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівна права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначення найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( параграф 76). У параграфі 54 Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуваючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначення місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду в справі № 377/128/18 вказано, що «тлумачення ч. 1 статті 161 Сімейного кодексу України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків;, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Крім того, під час вирішення справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дітей відповідатиме постійне проживання дітей разом із матір`ю, оскільки вислухані в судовому засідання малолітні діти - [PERSON] , та [PERSON] , які висловили свою чітку, об`єктивну думку та бажання проживати разом з матір`ю [PERSON] , тому суд приходить до висновку, що проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зі своєю матір`ю [PERSON] , буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дітей, що не є перешкодою батька дітей приймати участь у вихованні дітей та реалізовувати в повній мірі його батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного - процесуального кодексу України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, - Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, - про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: approved