Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Національної академії прокуратури України, в особі ліквідаційної комісії, та Тренінгового центру прокурорів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Офіс Генерального прокурора, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона має тривалий стаж роботи у Національній академії прокуратури України (протягом 13 років поспіль пропрацювала у зазначеній установі на посадах: викладач, доцент, провідний науковий співробітник, головний науковий співробітник, старший викладач). Виховує малолітню дитину ( [PERSON] , [INFO] ). Має науковий ступень кандидат юридичних наук з 2006 року, вчене звання доцент з 2012 року (атестат доцента кафедри нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство). Є автором понад 80 науково-практичних публікацій з питань прокурорської діяльності. Неодноразово заохочувалася за сумлінне виконання службових обов`язків керівництвом академії, про що є записи у трудовій книжці. Відповідно до рішення вченої ради Національної академії прокуратури України (НАПУ) від 25.02.2015 її було оголошено переможцем щорічного конкурсу «Кращий молодий науковець року академії» у номінації «За науковий вклад у практичну діяльність органів прокуратури України». У 2017 році за її активної участі на базі НАПУ було створено та започатковано діяльність криміналістичного кабінету. Його використання здійснювалося протягом 2017-2020 років для забезпечення потреб навчання та підвищення кваліфікації прокурорів при проведенні тренінгів з криміналістики. Має підтверджуючі документи (дипломи, сертифікати тощо) про активну участь у науково-практичних заходах, проходження нею перепідготовки у галузі права, підвищення професійної кваліфікації, зокрема, ті, що здійснювалися міжнародними організаціями. Позивач вказує, що з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України її було звільнено 10.08.2020 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку з ліквідацією установи), що підтверджується наказом голови ліквідаційної комісії від 07.08.2020 № 462-к. Вважає своє звільнення незаконним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а також таким, що ставить її та членів її сім`ї у скрутне становище. Наголошує, що утвердження та забезпечення прав та свобод людини потребує якісної підготовки кваліфікованих кадрів для правоохоронних органів України. Задля досягнення цієї мети постановою Кабінету Міністрів України від 25.10.2002 № 1582 утворено академію прокуратури України, якій Указом Президента України від 25.10.2007 № 1013/2007 надано статус національної. Статтею 80 Закону України від 14.10.2014 № 1697-УІІ «Про прокуратуру» (в редакції до 25.09.2019), Статутом Національної академії прокуратури України, затвердженим Радою прокурорів України 01.11.2017, передбачено, що Національна академія прокуратури України є державною установою із спеціальним статусом, що здійснює спеціальну підготовку кандидатів на посаду прокурора, підвищення кваліфікації прокурорів, та функціонує при Генеральній прокуратурі України. Тому для ліквідації Національної академії прокуратури України потрібно, щоб припинилися відносини, пов`язані з підвищенням кваліфікації прокурорів і здійсненням спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора, та відпала потреба в управлінні у таких відносинах, чого не відбулося. Зазначає, що 25.09.2019 набрав чинності Закон України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що передбачає створення на базі Національної академії прокуратури України Тренінгового центру прокурорів України без вказівки про ліквідацію академії (п. 25 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення»). Цим Законом слова «Національна академія прокуратури України» у тексті Закону України «Про прокуратуру» замінено словами «Тренінговий центр прокурорів України», тобто йде мова про реорганізацію академії. Проте законодавець не визначив конкретної форми її реорганізації. Згідно з новою редакцією ст. 80 Закону України «Про прокуратуру» Тренінговий центр прокурорів України (ТЦПУ) є державною установою, що здійснює підвищення кваліфікації прокурорів, та функціонує при Офісі Генерального прокурора. Зазначена норма не передбачає здійснення ТЦПУ спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора, на відміну від її попередньої редакції, що стосувалася академії. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про прокуратуру» та Статутів ТЦПУ, копії яких додаються до позову, кандидат на посаду прокурора проходить протягом одного року спеціальну підготовку в ТЦПУ з метою отримання знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення правил прокурорської етики. Таким чином, як зауважує позивач, аналіз положень ст. 80 Закону України «Про прокуратуру» (у новій та попередній редакції), Статуту Національної академії прокуратури України, затвердженого Радою прокурорів України 01.11.2017, і Статутів ТЦПУ (у редакції згідно з наказами Генерального прокурора від 05.03.2020 № 130 та від 29.05.2020 № 243) засвідчує, що обидві установи мають однакові основні функції і завдання: підвищення кваліфікації прокурорів та здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора. Структура і штатний розпис обох установ також засвідчують, що їх діяльність спрямована на організацію і забезпечення навчального процесу та навчально-методичної підготовки до занять з прокурорами. Положення про інститут спеціальної підготовки НАПУ, посадова інструкція старшого викладача відділу інституту спеціальної підготовки прокурорів в НАПУ розкривають необхідні вміння і навички працівників, які здійснюють підготовку до занять з прокурорами, проводять такі заняття, впроваджують науково-дослідні розробки у навчальний процес, беруть участь в організації і проведенні конференцій, круглих столів, семінарів, у розробці навчальних і наукових планів та програм, написанні посібників і підручників, методичних рекомендацій тощо. Такі види роботи закріплені і в Статуті ТЦПУ. Додатково необхідність і вміння їх виконувати для працівників ТЦПУ регламентовано посадовими інструкціями, Положеннями про структурні підрозділи ТЦПУ та іншим. Позивач вказує, що попри те, що Тренінговий центр прокурорів України, з огляду на свій правовий статус, основні функції і завдання, є по суті правонаступником Національної академії прокуратури України, Офіс Генерального прокурора як головний розпорядник бюджетних коштів, що виділяються на підготовку та підвищення кваліфікації кадрів прокуратури, виступив ініціатором саме ліквідації академії, а не її реорганізації. За пропозицією Генерального прокурора Кабінет Міністрів України видав постанову від 03.03.2020 № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», згідно з якою академію ліквідовано. На виконання цієї постанови Уряду України Генеральний прокурор видав накази від 05.03.2020 № 129 «Про ліквідацію Національної академії прокуратури України», № 130 «Про деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України» та № 131 «Про закріплення державного майна за Тренінговим центром прокурорів України». Зокрема, наказом Генерального прокурора від 05.03.2020 № 129 «Про ліквідацію Національної академії прокуратури України» утворено комісію з ліквідації Національної академії прокуратури України, яку зобов`язано попередити працівників академії про наступне вивільнення, а також провести інвентаризацію майна, основних засобів та матеріальних цінностей, що знаходяться на балансі академії, за результатами якої скласти акт та подати його на затвердження до Офісу Генерального прокурора в установленому законодавством порядку. Позивач звертає увагу на те, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2020 відкрито провадження у справі № 640/7228/20 за позовом ректора академії [PERSON] до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 № 175 (справа № 640/7228/20). З огляду на той факт, що Генеральний прокурор не має повноважень ні ліквідовувати НАПУ, ні розпоряджатись її майном, підписані Рябошапкою Р. в останній день його повноважень накази від 05.03.2020 №№ 129, 130, 131 оскаржено ректором Національної академії прокуратури України Толочком О.М. у судовому порядку. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.03.2020 відкрито провадження у справі № 640/7234/20 за позовною заявою [PERSON] до Офісу Генерального прокурора України про визнання протиправними та скасування вищевказаних наказів Генерального прокурора. На дату подання даного позову рішення у справі не прийнято. Крім того, позивач зазначає, що ухвалою Третьої колегії суддів Першого сенату Конституційного Суду України відкрито конституційне провадження у справі за поданням 50 народних депутатів України від 18.03.2020 № 3/116(20) щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (зі змінами) і здійснюється підготовка справи до розгляду на пленарному засіданні Великої палати Суду. Згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Тренінговий центр прокурорів України зареєстровано 10.03.2020 як окрему юридичну особу, а Національна академія прокуратури України перебуває у стані припинення. Позивач констатує, що Тренінговий центр прокурорів України знаходиться за адресою та користується засобами зв`язку Національної академії прокуратури України, яка припиняється, змінилася лише назва установи, яка надає освітні, бібліотечні і видавничі послуги. Зазначені обставини підтверджуються відповідними доказами. Зокрема, наказ Генерального прокурора від 11.06.2020 № 50 б «Про організацію приймання-передачі майна» засвідчує, що все майно Національної академії прокуратури України і, відповідно, майнові права, переходять до Тренінгового центру прокурорів України, що є однією з ознак реорганізації. Часткове правонаступництво у майнових правах і обов`язках засвідчує неправомірність ліквідації Національної академії прокуратури України. На офіційному сайті Офісу Генерального прокурора розміщено повідомлення про реформування Національної академії прокуратури України як установи для підготовки прокурорських кадрів шляхом перетворення у Тренінговий центр прокурорів України. Необхідність утворення Тренінгового центру прокурорів України внаслідок правонаступництва Національної академії прокуратури України випливає також із Звіту про вжиті Україною заходи для виконання рекомендацій в рамках четвертого раунду оцінювання GRECO. У цьому Звіті наголошено, що новий Тренінговий центр прокурорів це заміна Національної академії (пункти 180, 181 Рекомендації XXXI). Про перетворення Національної академії прокуратури України у Тренінговий центр обумовлено у вступі до Порівняльного огляду «Навчальні центри для прокурорів в країнах Європи» (стор. 4), виконаного у 2019 році в межах проекту Ради Європи «Дотримання прав людини в системі кримінальної юстиції України» в рамках «Плану дій для України на 2018-2021 роки», а саме: «Проект спрямований на реформування цього закладу задля перетворення його на ефективний сучасний навчальний центр, здатний готувати висококваліфікованих прокурорів». Позивач вважає, що відповідач Національна академія прокуратури України, в особі ліквідаційної комісії порушив установлений законом порядок звільнення, а саме: не виконав належним чином обов`язок щодо її подальшого працевлаштування, не встановив факту неможливості переведення на роботу до реорганізованої установи. Адже внаслідок реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). Наведене, на думку позивача, свідчить про порушення ч. 2 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення працівника з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, допускається лише при неможливості перевести працівника на іншу роботу. Тому, позивач вважає, що наказ про її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України від 02.06.2020 № 232-к підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. Як зазначає позивач, роботодавцем не дотримано Рекомендації Міжнародної організації праці, зокрема ст. ст. 21, 24 Рекомендацій щодо припинення трудових прав з ініціативи роботодавця № 166, яка є невід`ємною частиною Конвенції міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових прав з ініціативи роботодавця», ратифікованої Україною 04.02.1994. Крім того, на думку позивача, потребує належної оцінки судом факт надання заступником директора Тренінгового центру прокурорів України Наулік Н. (теж працівником Національної академії прокуратури України на час створення Тренінгового центру прокурорів України) пропозицій щодо працевлаштування лише обраним працівникам Національної академії прокуратури України, що є виявом дискримінації. Зауважує, що вона зверталася до новоутвореної установи правонаступника із заявою про забезпечення трудових гарантій. Однак, відповідач Тренінговий центр прокурорів України відмовив у задоволенні її заяви від 25.05.2020 стосовно працевлаштування її у ТЦПУ (лист-відповідь ТЦПУ від 09.06.2020 № 01/51), чим порушив вимоги чинного законодавства. При цьому окремі працівники Національної академії прокуратури України отримали роботу в реорганізованій установі. З особистого спілкування з колегами вона знає, що більше 20 осіб із звільнених у зв`язку з ліквідацією працівників НАПУ працевлаштовані у ТЦПУ. Публічних оголошень щодо наявності вакансій ТЦПУ не подавав, за винятком двох покоївки та завгоспа, інформація про які розміщена на сайтах за відповідним посиланням. До державного центру зайнятості Тренінговий центр прокурорів України з інформацією про наявні вакансії не звертався. У відповіді за запитом на публічну інформацію 13.07.2020 Київський міський центр зайнятості підтвердив, що Тренінговий центр прокурорів України у період з 10 березня 2020 року і по теперішній час звіт № 3-ПН до районних філій Київського міського центру зайнятості не надавав. Вказане, на думку позивача, свідчить про те, що ТЦПУ надавав пропозиції щодо працевлаштування утаємничено, обраним особам, яким незаконно надано переваги, приховуючи вакансії. Хоча ТЦПУ мав можливість розмістити публічно вакансії не лише через державний центр зайнятості, а й через сайт Офісу Генерального прокурора засновника ТЦПУ. Проте цього не зробив, чим свідомо порушив права звільнених працівників НАПУ, яким така робота найбільш близька за досвідом, вміннями і навичками, створивши ситуацію позбавлення їх права доступу до праці в Тренінговому центрі. Позивач вказує, що немотивована відмова її у прийнятті на роботу до Тренінгового центру прокурорів України, вибіркова процедура призначення на посади працівників НАПУ до ТЦПУ свідчить про грубе порушення принципу недискримінації. На думку позивача, Тренінговий центр прокурорів України також порушив вимоги чинного законодавства. Адже внаслідок реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями, а тому посилання відповідача Тренінгового центру прокурорів України на неможливість її працевлаштування суперечить закону. Відтак, позивач зазначає, що її незаконне звільнення з роботи у зв`язку з ліквідацією НАПУ тягне за собою поновлення її на посаді (рівнозначній посаді) у ТЦПУ, незважаючи на те, що вона не була призначена та не працювала в новоствореній установі правонаступнику. Крім того, оскільки Генеральний прокурор своїми наказами ліквідував НАПУ і створив ТЦПУ, засновником якого є Офіс Генерального прокурора, що спричинило її незаконне звільнення без подальшого працевлаштування, враховуючи, що саме Офіс Генерального прокурора на сьогодні уповноважений затверджувати зміни до структури і штатного розпису ТЦПУ і що саме Офіс Генерального прокурора є розпорядником бюджетних коштів як НАПУ, так і ТЦПУ, відповідно до ст. 53 ЦПК України необхідно залучити Офіс Генерального прокурора як третю особу у справі, оскільки рішення у справі може вплинути на його права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Мотивуючи позов положеннями Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини, позивач вважає, що норма пункту 25 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 (щодо створення на базі НАПУ Тренінгового центру прокурорів України), сформульована законодавцем нечітко, з порушенням принципу правової визначеності, а отже, вказана норма суперечить Конституції України, дає підстави для протиправного втручання в особисте життя працівників академії, що здійснюється на підставі неякісного закону, що, у свою чергу, є несумісним з принципом верховенства права. У випадку її звільнення, втручання в особисте життя, не вбачається й легітимної мети. Закон № 113 не містить вказівки на таку мету. Враховуючи наявність суспільної думки щодо необхідності реформування органів прокуратури з метою відновлення довіри суспільства до прокуратури, не вбачається будь-якого зв`язку між відновленням довіри суспільства до прокуратури та звільненням окремого працівника НАПУ без визначення будь-яких його винних дій чи проступків, неналежної чи недоброчесної поведінки. Відповідно, не йде мова й про пропорційність вчиненого відповідачем Національною академією прокуратури України, в особі ліквідаційної комісії, втручання у її приватне життя. Враховуючи викладене, позивач вважає, що внаслідок неправильного правозастосування, в тому числі положень Закону № 113, наказ Голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 07.08.2020 № 462-к, яким її звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, є протиправним. Звільнення на підставі пункту 25 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 (посилання на цей пункт міститься у повідомленні про вивільнення, яке є однією з підстав винесення наказу про її звільнення) та на підставі підзаконних актів (постанови Кабінету Міністрів України та наказу Генерального прокурора) є таким, що суперечить положенням Закону України «Про прокуратуру» № 1697. Вище вже зазначалося, що академію прокуратури України, якій Указом Президента України від 25 жовтня 2007 року № 1013/2007 присвоєно статус національної, утворено саме у системі органів прокуратури України постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2002 року № 1582. Аналізуючи положення Закону Україні «Про прокуратуру» у редакції до 19.09.2019 (дата набрання чинності Закону № 113 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»), позивач звертає увагу на положення ст. 80 Закону України «Про прокуратуру» № 1697 у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 113, ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» № 1697, та наголошує на тому, що Національна академія прокуратури України була утворена постановою Кабінету Міністрів України від 25 жовтня 2002 року № 1582, водночас у постанові Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не вирішено питання щодо її скасування, отже, на теперішній час вказана постанова не втратила чинності. До того ж чинним є Указ Президента України «Про надання академії прокуратури України статусу національної» № 1013/2007 від 25 жовтня 2007 року. Питання ліквідації Національної академії прокуратури України не узгоджувалося з Президентом України. Статус національної надає установі ряд додаткових гарантій діяльності, що закріплені Указом Президента України «Про Положення про національний заклад (установу) України» № 401/2017 від 16.06.1995 року. Зокрема, органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за такими установами майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям. Однією з підстав для надання установі статусу національної є перспектива дальшого її розвитку та інше (п. 3 вказаного Указу Президента України). Отже, для позбавлення установи цього статусу або для її ліквідації необхідно обґрунтувати відсутність перспективи її розвитку, відсутність фахівців з високим рівнем професійної кваліфікації та великим досвідом практичної роботи, відсутність загальнодержавного та міжнародного визнання результатів її діяльності тощо. Національна академія прокуратури України у червні 2019 року, успішно пройшовши відповідні процедури, отримала статус спостерігача Європейської мережі суддівської освіти ЕJTN, що в черговий раз свідчить про її міжнародне визнання. Установу може бути позбавлено статусу національної Указом Президента України (п. 6 вказаного Указу Президента України). Проте стосовно Національної академії прокуратури України такого Указу Президента України немає. Позивач зазначає, що протягом останнього року щодо академії прокуратури прийнято низку актів, про які, в тому числі, йшла мова вище, однак викладене дає підстави для висновку, що не всі ці акти охоплюються поняттям «законодавство» (навіть у широкому значенні цього слова). Так, позивач вважає, до «законодавства» не можна віднести накази Генерального прокурора, які не мають ознак нормативності зокрема, наказ Генерального прокурора від 05.03.2020 № 129, на який зроблено посилання у попередженні про вивільнення від 9 червня 2020 року № 13/859, яке, у свою чергу, стало однією з підстав її звільнення. За твердження позивача, у даному випадку усі права та обов`язки юридичної особи, яка припиняється Національної академії прокуратури України перейшли до новоутвореної юридичної особи Тренінгового центру прокурорів України, який, крім отримання в порядку правонаступництва майнових прав реорганізованої установи, отримав обов`язки щодо працевлаштування її працівників (ч. 1 ст. 104 ЦК України). Тому, вважає, що її має бути поновлено на роботі у Тренінговому центрі прокурорів України (у разі внесення запису про припинення Національної академії прокуратури України). Тренінговий центр прокурорів України крім отримання в порядку правонаступництва майнових прав реорганізованої установи отримав обов`язки щодо працевлаштування її працівників (ч. 1 ст. 104 ЦК України). Рішення про її поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути виконано правонаступником. Також позивач зазначає, що оскільки її звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України з порушенням встановленого законом порядку, їй має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного, позивач просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 07.08.2020 року № 462-к про звільнення [PERSON] з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України; поновити її на посаді старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України або на рівнозначній посаді в Тренінговому центрі прокурорів України (у разі проведення державної реєстрації припинення Національної академії прокуратури України (код ЄДРПОУ 26297233) шляхом ліквідації); стягнути з Національної академії прокуратури України або її правонаступника Тренінгового центру прокурорів України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.08.2020 до дня поновлення на роботі; стягнути на її користь судові витрати за сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Тренінгового центру прокурорів України. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.09.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 21.10.2020 від представника відповідача Національної академії прокуратури України до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача у відзиві зауважує, що позивач помилково вважає, що відбулася фактична реорганізація Національної академії прокуратури України. На переконання відповідача застосування до правовідносин із припинення Національної академії прокуратури України елементів тесту на реальність ліквідації свідчить про те, що ліквідація цієї державної установи не може бути визнана штучною з огляду на наступне. Зокрема, Тренінговий центр прокурорів України, на відміну від Національної академії прокуратури України, самостійно не здійснює функцій зі спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів. Відтак, до Тренінгового центру прокурорів України не перейшли (і не могли перейти) функції і завдання Національної академії прокурорів, яка створювалася та функціонувала як навчальний заклад, тобто самостійно здійснювала спеціальну підготовку та підвищення кваліфікації прокурорів, оскільки на Тренінговий центр фактично покладено функції та завдання з організації підвищення кваліфікації прокурорів. Крім того, засновник Національної академії прокуратури України Кабінет Міністрів України відмовився від виконання функцій засновника установи зі спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів, і не утворив нову юридичну особу публічного права, якій би передав виконання таких функцій. Викладене свідчить про відмову виконавчої гілки влади в особі Кабінету Міністрів України від виконання функцій засновника установ, яка здійснює функції зі спеціальної підготовки та підвищення кваліфікації прокурорів. Разом з тим, Тренінговий центр прокурорів України не може вважатись юридичним правонаступником Національної академії прокуратури України. Таким чином, твердження позивача про те, що перехід майна, яке перебувало в Національній академії прокуратури на праві оперативного управління, до Тренінгового центру прокурорів України, свідчить про правонаступництво, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України. Також представник відповідача зазначає, що позивач помилково вважає, що Національна академія прокуратури України порушила установлений законом порядок звільнення її з роботи. Позовна заява не містить жодної вказівки на порушення відповідачем процедури звільнення позивача з роботи у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України. Твердження позивача про наявність порушень трудового законодавства при її звільненні стосуються виключно процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією, однак такі доводи є безпідставними у зв`язку з відсутністю як юридичного, так і фактичного правонаступника Національної академії прокуратури. 27.10.2020 від представника третьої особи Офісу Генерального прокурора до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки для проведення реорганізації або перейменування Національної академії прокуратури України законодавчі передумови були відсутні. Крім того, представник третьої особи зауважує, що [PERSON] ніколи не перебувала у трудових відносинах з Офісом Генерального прокурора, а тому, з огляду на викладене, просить у задоволенні позову відмовити повністю. 23.11.2020 позивачем [PERSON] до суду подано відповідь на відзив відповідача Національної академії прокуратури України, згідно з якою вважає, що наказ Голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України, яким її звільнено з Національної академії прокуратури України, є протиправним і підлягає скасуванню, а її має бути поновлено на посаді, з якої незаконно звільнили (тотожній чи аналогічній). 17.12.2020 від представника відповідача Національної академії прокуратури України до суду надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив, згідно з якими просить відхилити доводи, пояснення, міркування та аргументи [PERSON] , що містяться у її позовній заяві та відповіді на відзив, з підстав викладених, у відзиві на позов та цих запереченнях. 16.02.2021 від представника відповідача Тренінгового центру прокурорів України до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача у відзиві вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Зауважує, що позивач помилково ототожнює такі способи припинення юридичної особи, як ліквідація і реорганізація, внаслідок чого позовні вимоги фактично ґрунтуються на правових наслідках реорганізації юридичної особи-роботодавця. Тренінговий центр прокурорів України був зареєстрований 10.03.2020 як новостворена установа, якій державне майно передане на праві оперативного управління, що підтверджується витягом з ЄДР. Правонаступництво прав і обов`язків академії ні законом, ні постановами Кабінету Міністрів України та наказами Офісу Генерального прокурора не передбачено. Наголошує, що той факт, що частина державного майна, яке раніше було закріплене за НАПУ, була передана Тренінговому центру, не призводить до правонаступництва прав і обов`язків ліквідованої установи, зокрема, у відносинах з працівниками такої установи. Чинне законодавство не містить норм про те, що фізичні особи закріплені і «слідують» за нерухомим майном, в якому вони працюють. Ні Національна академія прокуратури України, ні Тренінговий центр прокурорів України не відносяться до центральних органів виконавчої влади, міністерств, відомств, тому спеціальне законодавство у сфері створення і припинення таких юридичних осіб, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», на них не поширюється. З огляду на це ліквідація чи реорганізація НАПУ відбуваються з дотриманням загальних норм про припинення юридичних осіб. Отже, спосіб припинення юридичної особи ліквідація чи реорганізація визначається її власником Кабінетом Міністрів України. Таким чином, обов`язок з працевлаштування може бути покладено на власника підприємства, установи, організації лише у випадку реорганізації юридичної особи, коли права та обов`язки юридичної особи переходять до іншої особи внаслідок правонаступництва. Як зауважує представник відповідача, Тренінговий центр є новоствореною юридичною особою та на нього не покладено обов`язку щодо здійснення ліквідаційних заходів НАПУ, у тому числі подальше працевлаштування її працівників. Звертає увагу, що процес прийняття рішення про ліквідацію академії зафіксований в листуванні між академією, Офісом Генерального прокурора та Кабінетом Міністрів України. Так, у листі Національної академії прокуратури України № 12/42 від 14.01.2020 на адресу Генерального прокурора Рябошапки Р. ректор академії наполягає, що найбільш прийнятним вбачається спосіб припинення діяльності НАПУ шляхом її ліквідації. Такий висновок зроблений за результатами аналізу чинного законодавства та установчих документів академії. Разом з тим, концепція утворення і функціонування Тренінгового центру прокурорів України та його організаційна структура зорієнтовані на залучення тренерів за тимчасовими договорами цивільно-правового характеру на розробку і проведення тренінгових програм з актуальних питань прокурорської діяльності. Штатні науково-педагогічні одиниці та відповідні структурні підрозділи у Тренінгового центру відсутні. До тренерської діяльності залучаються прокурори, судді, адвокати, державні службовці органів прокуратури, спеціалісти центральних і місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, викладачі закладів вищої освіти, науковці, експерти, а також міжнародні експерти. Визначення потреб у формуванні напрямів тренінгів, які проводяться Тренінговим центром, здійснюється за результатами опитування прокурорів, аналізу судової статистики, визначення актуальних проблем прокурорської практики та розвитку професійних навичок прокурорів. На сайті Тренінгового центру і офіційних сторінках в соціальних мережах розміщені оголошення про добір тренерів для проведення тренінгів. Саме тому у Тренінгового центру немає можливості укласти трудові договори про працевлаштування викладачів і головних спеціалістів, звільнених з НАПУ у зв`язку з її ліквідацією, на аналогічні посади. Натомість основним видом діяльності академії була вища освіта (КВЕД 85.42), що підтверджується даними з ЄДР. Представник відповідача зазначає, що матеріали судової практики, на які посилається позивач, стосуються інших спірних правовідносин, ніж в даній справі, а тому нерелевантні. Щодо посилань позивача на Звіт Четвертого раунду оцінки виконання Україною рекомендацій з питань запобігання корупції серед народних депутатів, суддів та прокурорів, прийнятого на засіданні міжнародної групи GRECO 2-6.12.2019, то ні GRECO, ні інші міжнародні організації не визначали способи припинення (ліквідація чи реорганізація) Національної академії прокуратури України, тому аргументи позивача про реорганізацію академії за вказівкою міжнародних експертів є надуманими і заснованими на лінгвістичному тлумаченні слова «перетворення» без врахування юридичної термінології поняття «реорганізація шляхом перетворення». Щодо дотримання відповідачами положень Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових прав з ініціативи роботодавця» (ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року) та Рекомендацій до неї, вказує, що всі зазначені рекомендації Національна академія прокуратури України виконала: припинення академії шляхом ліквідації запропоноване співробітниками академії, про наступне вивільнення працівники попереджені завчасно, подана звітність до служби зайнятості. Щодо доводів позивача про порушення принципів недискримінації представник відповідача наголошує, що оскільки штатні науково-викладацькі посади у Тренінгового центру відсутні, працівники викладацького складу, звільнені через ліквідацію НАПУ, не можуть бути працевлаштовані у Тренінговому центрі за безстроковими трудовими договорами. Частина працівників, звільнених у зв`язку з ліквідацією НАПУ, які займались матеріально-технічним обслуговуванням діяльності (обслуговуючий персонал), були прийняті до Тренінгового центру для виконання відповідних робіт. Працевлаштування здійснювалось на загальних підставах, визначених трудовим законодавством. Трудові договори укладались також тимчасово виконуючою обов`язки директора Тренінгового центру Наулік Н.С., яка на даний час звільнилася. Щодо посилання позивача на нібито втручання держави у її приватне життя, то враховуючи позицію ЄСПЛ у трудових спорах, звільнення позивача у зв`язку з ліквідацією НАПУ жодним чином не може трактуватися як втручання в особисте життя. Представник відповідача зазначає, що на незаконність існування академії як вищого навчального закладу і необхідність її ліквідації звертали увагу і самі співробітники академії, зокрема [PERSON] у своєму дописі від 28.08.2019. Щодо вимог про поновлення позивача на посаді в Тренінговому центрі прокурорів України представник відповідача вказує, що трудові правовідносини між позивачем і Тренінговим центром прокурорів України відсутні і ніколи не виникали. Крім того, позивач не зверталася до Тренінгового центру у встановленому порядку для укладення трудового договору. 22.03.2021 позивачем [PERSON] до суду подано пояснення щодо заперечень Національної академії прокуратури України. 07.04.2021 позивачем [PERSON] до суду подано пояснення, згідно з якими вважає, що відповідач Тренінговий центр прокурорів України у відзиві не визнав, але і не спростував висунутих у позові вимог, а своїми поясненнями довів вчинення ним порушень, а тому свої позовні вимоги підтримує. Ухвалою суду від 14.05.2021 постановлено: заяву представника Національної академії прокуратури України про закриття провадження у справі залишити без розгляду; клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів від 07.09.2020 задовольнити частково. Витребувати від Тренінгового центру прокурорів України належним чином засвідчені копії наступних документів: положення про структурні підрозділи Тренінгового центру прокурорів України; посадових інструкцій працівників Тренінгового центру прокурорів України; обґрунтування структури і штатного розпису Тренінгового центру прокурорів України. У задоволенні решти вимог клопотання [PERSON] про витребування доказів від 07.09.2020 відмовити; відмовити у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів від 19.11.2020; клопотання представника Тренінгового центру прокурорів України про витребування доказів від 09.02.2021 задовольнити. Витребувати від Державної податкової служби України відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми доходів, виплачених [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в період з 10.08.2020 до 14.05.2021; відмовити у задоволенні клопотання позивача [PERSON] від 19.03.2021 про визнання підстав для відмови від надання відповіді на поставлені запитання відсутніми та зобов`язання учасника справи (Національної академії прокуратури України) надати відповідь; відмовити у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів від 22.03.2021. 22.10.2021 представником відповідача Тренінгового центру прокурорів України до суду надійшли додаткові пояснення у справі. 29.10.2021 позивачем [PERSON] до суду подано пояснення відповідно до пункту третього частини першої статті 43 ЦПК України, в яких зазначила, що загалом доводи учасників справи вважає такими, що не ґрунтуються на законі та є помилковими з підстав, наведених у позовній заяві, відповідях на відзиви та поясненнях. Також позивач просила звернути увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 240/10996/20. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповідях на відзиви та її пояснення. Представник відповідача Національної академії прокуратури України, в особі ліквідаційної комісії Сабодаш Р.Б. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь позивача на відзив. Представник відповідача Тренінгового центру прокурорів України Сидоренко Я.А. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Представник третьої особи Офісу Генерального прокурора Роман М.С. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у письмових поясненнях щодо позову. За приписами статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прийнято рішення про ліквідацію Національної академії прокуратури України. Відповідно до наказів Генерального прокурора від 05.03.2020 № № 129, 130 вирішено припинити Національну академію прокуратури України шляхом ліквідації. Утворено Тренінговий центр прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України, що ліквідується. 09.06.2020 попереджено старшу викладачку відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України, кандидатку юридичних наук, доцента [PERSON] про вивільнення на підставі пункту першого статті 40, частини першої статті 49-2 КЗпП України у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України, що відбудеться по закінченню двомісячного терміну з дати отримання нею попередження про вивільнення. Зазначене попередження про вивільнення позивачем отримано 09.06.2021. На підставі наказу Національної академії прокуратури України від 07.08.2020 № 462-к, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, наказано звільнити кандидатку юридичних наук, доцента [PERSON] , старшу викладачку відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки, 10.08.2020 (у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України). Предметом заявлених позивачем позовних вимог є оскарження, незаконного, на її думку, звільнення з роботи з наступним поновленням та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Суд зазначає, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Статтею 59 Господарського кодексу України передбачено, що припинення діяльності суб`єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб засновників суб`єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, за рішенням суду. Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується. Судом встановлено, що Національна академія прокуратури України була утворена Кабінетом Міністрів України 25.10.2002 як вищий навчальний заклад. Будучи державною установою зі спеціальним статусом, поєднувала у собі статус установи, яка власними силами (із використанням працівників академії) здійснювала спеціальну підготовку прокурорів та установи, що здійснювала наукову діяльність і до 2019 року була також вищим навчальним закладом. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2020 № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прийнято рішення про ліквідацію Національної академії прокуратури України. Відповідно до наказу Генерального прокурора від 05.03.2020 № 129 припинено Національну академію прокуратури України шляхом ліквідації. Як встановлено судом, з 12.03.2020 року розпочалася процедура припинення Національної академії прокуратури України, про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься відповідний запис. Дані про юридичних осіб правонаступників Національної академії прокуратури України відсутні. Крім того, встановлено, що створений за наказом Генерального прокурора від 05.03.2020 року № 130 Тренінговий центр прокурорів України є новоствореною юридичною особою, дата внесення запису в Єдиний державний реєстр про проведення державної реєстрації юридичної особи Тренінгового центру прокурорів України 10.03.2020 року. Даних про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, немає. На підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також інших належних і допустимих доказів у справі, встановили, що Тренінговий центр прокурорів України не є правонаступником прав і обов`язків Національної академії прокуратури України. На Тренінговий центр прокурорів України покладено інші функції і завдання, ніж ті, що були покладені на Національну академію прокуратури України, зокрема на відміну від останньої Тренінговий центр прокурорів України не є вищим навчальним закладом і у штаті цієї установи відсутні науково-педагогічні працівники. Отже, з вищезазначеного вбачається, що відбулася ліквідація Національної академії прокуратури України, наявність правонаступництва після ліквідації Національної академії прокуратури України не встановлена, Тренінговий центр прокурорів України є новоствореною юридичною особою. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року у справі № 761/22112/20 (провадження № 61-11971св21), від 19 жовтня 2021 року у справі № 752/13686/20 (провадження № 61-11934св21). Вирішуючи правомірність звільнення [PERSON] за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд встановив, що відповідач дотримався процедури її звільнення та не допустив порушення вимог трудового законодавства. Зокрема, встановлено факт попередження позивача за два місяці про її наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, частини першої статті 49-2 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України. Посилання позивача у своїх поясненнях на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 240/10996/20 (адміністративне провадження № К/9901/11333/21) суд вважає безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, що розглядається, а також встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У цій справі застосовано інше нормативно-правове регулювання, ніж застосовано у даній справі, яка розглядається, з урахуванням встановлених у ній конкретних обставин. При цьому суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням вищенаведеного та встановлених обставин, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04,§ 58, ЄСПЛ ,від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. У судовому засіданні 13.12.2021 року на підставі частини першої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 20.12.2021.

Outcome: dismissed