Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однієї сім'єю, без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. В обгрунтування вимог за позовом позивачка зазначає, що з 08.02.2000 року по 11 квітня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Після розірвання шлюбу 14.07.2012 року сторони по справі помирилися і з того часу проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу по даний час. В період перебування у фактичних шлюбних відносинах на ім'я відповідача придбано нерухоме майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, в зв'язку з чим просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу на час його придбання. Позивачка в судове засідання не з'явилась, суду подала заяву, за змістом якої просить розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, подав заяву відповідно до якої вимоги позову визнав в повному обсязі, просив розглянути справу у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що згідно позовної заяви та доданих письмових доказів 08.02.2000 року по 11 квітня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, після розірвання шлюбу 14.07.2012 року сторони помирилися і продовжили з цього часу спільно проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу до даний час ( 04 червня 2018року), вели спільне господарство, перебували у фактичних шлюбних відносинах. Згідно ч. 2 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позов в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 14.07.2012 р. по 04 червня 2018року - відповідач визнав, про що зазначив у Відзиві на позов. Отже, суд вважає факт спільного проживання в період з 14.07.2012 р. по 04 червня 2018рік однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] доведеним та таким, що не підлягає доказуванню. Згідно положень ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині вимоги про встановлення факту проживання сторін по справі однією сім'єю без реєстрації шлюбу підлягає задоволенню. Судом встановлено, що в період перебування у фактичних шлюбних відносинах, відповідач придбав на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2012 року двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Пізніше її було переведено до нежитлового фонду та проведено реконструкцію і ремонт, після чого відповідач отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.09.2014р. Згідно вказаного Свідоцтва про право власності об'єкт за адресою: [ADDRESS] є торгово-офісні приміщення загальною площею 43,6 кв.м. Дані обставини відповідачем також не заперечуються у поданому Відзиві на позов. Таким чином, набуте відповідачем у власність спірне нерухоме майно, придбане як за час спільного проживання сторін однією сім'єю, так і за рахунок спільних коштів. Відтак, торгово-офісні приміщення розташовані в [ADDRESS] відповідають критеріям об'єкта права спільної сумісної власності. Згідно Інфораційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 29.05.2018р., за [PERSON] 16.09.2014р. зареєстровано право власності на вищевказані торгово-офісні приміщення по [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. В правових позиціях постанови Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15 визначено, що згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, що проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оскільки придбання спірної квартири [ADDRESS] було здійснено у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, то таке майно, а саме спірна квартира визнається судом спільним майном набутим за час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Отже вимогу за позовом про визнання об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача нерухомого майна: торгово-офісне приміщення, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м, реєстраційний номер об'єкта-454523226101, свідоцтво про право власності від 16.09.2014р., серія та номер: [NUMBER] - суд вважає такою, що підлягає задоволенню . Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи те, що судом задоволено вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та також визнано об'єктом права спільної суміної власності позивача та відповідача нерухомого майна (торго-офісного приміщення), відповідно задоволенню підягає і вимога позивачки щодо визнання за кожним із сторін по 1/2 частки торгово-офісного приміщення, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] ( загальною площею 43,6 кв.м.). На підставі викладеного та

Outcome: approved