Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , якій на праві власності належав житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері, на підставі складеного нею заповіту власниками його житла в рівних частинах стали позивач та її рідний брат [PERSON] . 15 березня 2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, [PERSON] подарував їй належну йому Ѕ частину вказаного будинковолодіння і наданний час вона є одноосібним власником цього майна. Зазначає, що у 2016 році належному їй житлі була зареєстрована її онука [PERSON] , яка на даний час проживає та зареєстрована в АР Крим, однак через втрату паспорта громадянина України, остання не може виїхати за межі Криму, а тому не має можливості добровільно знятися з реєстраційного обліку в м. Генічеськ. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] . такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явилася, від неї не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом позивача, пояснив, що відповідач [PERSON] не проживає та не проживала за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, пояснила, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , ніколи не проживала. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 січня 2004 року [NUMBER] № 082983 та договором дарування від 15 березня 2004 року ВВВ № 478865. Згідно довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста виконкому Генічеської міської ради, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач за місцем реєстрації: [ADDRESS] , з 2016 року не проживала. Вказані обставини підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов, складеним депутатом Генічеської міської ради [PERSON] ., показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не проживає в будинку, належному позивачу без поважних причин з 2016 року, не цікавляться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, її реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, позовна вимога щодо визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловимприміщення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved