Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зазначивши у позовній заяві, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 2014 року, який рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 03.10.2016 року було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач відповідно до положень ст.. 180 СК України зобов'язаний надавати допомогу на утримання дітей, проте ухиляється від виконання зазначеного обов'язку, тому просить стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Справу просила розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. 13.08.2018 року відповідачем [PERSON] до суду подано заяву, в якій він позовні вимоги визнає, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вказане, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10 січня 2014 року, який рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 03.10.2016 року було розірвано (а.с.7-8). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження [NUMBER] (а.с. 9). Дитина проживає разом із позивачем, що підтверджено довідкою, наданої ТОВ «Ірпінь ютілітіс сервіс» від 26.02.2018 року (а.с. 10). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 і ч.1 ст.183 зазначеного Кодексу за рішенням суду аліменти присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно положень ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд має врахувати стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, наявність у платника аліментів інших дітей. Таким чином, суд вважає, що сторони мають рівні права і мають нести однакові обов'язки по відношенню до дітей, тому зобов'язані утримувати неповнолітнього [PERSON] до досягнення ним повноліття. При цьому, враховуючи, що відповідач не має на утриманні інших дітей чи утриманців, останній позовні вимоги визнав, тому суд визначає розмір аліментів, що підлягають стягненню на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини у частковому співвідношенні до заробітку (доходу) відповідача, зокрема у розмірі 1/3 частки щомісячно з урахуванням встановленого законом мінімуму. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачем у судовому засіданні до початку розгляду справи по суті визнано позовні вимоги, а позивач від сплати судового збору звільнена відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки предмет спору стосується стягнення аліментів, тому суд приходить висновку, що 50% судового збору, який позивач мала сплатити при поданні позову, а саме в сумі 352,40 грн. необхідно стягнути з відповідача в дохід держави, а решту - віднести на державу. На підставі викладеного та

Outcome: approved