Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, згідно уточнених вимог просила поділити між нею та відповідачем спільне майно подружжя: визнати за нею, [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 22.01.2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 17.10.2013 року, коли шлюб між ними було розірвано. Крім того вказала, що під час шлюбу у 2006 році вона разом з відповідачем за договором купівлі-продажу придбали житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 1476 кв.м, який зареєстрували, за спільною згодою, на ім`я відповідача - [PERSON]. Однак, на теперішній час згода з питання добровільного вирішення спору про розподіл спільного сумісного майна не досягнута, у зв'язку з чим позивачка змушена була звернутися до суду. Позивачка, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат [PERSON] змінені позовні вимоги підтримав та просив визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідач до судового засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, надала суду заяву з клопотанням розглянути справу за її відсутності, підтримує позицію свого довірителя [PERSON], відповідно до якої він визнає позовні вимоги про визнання права власності за [PERSON] на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк», який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER], сторони зареєстрували шлюб 22.01.2005 року за актовим записом № 05, який 17 жовтня 2013 року було розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області. Під час шлюбу 16 серпня 2006 року сторони придбали житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею 1476 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 16 серпня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2348. Домоволодіння [ADDRESS] було зареєстроване на ім`я відповідача - [PERSON] та належить йому на праві приватної власності, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Абрис» м. Токмак від 19 вересня 2006 року за реєстровим № 15573223. Відповідно до висновку із звіту про незалежну оцінку нерухомого майна одноповерхового житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною внутрішньою площею - 37,10 м2 та житловою площею - 29,20 м2, розташованого на не приватизованій земельній ділянці, загальною площею - 1476 м2, станом на дату оцінки 17.01.2014 року визначена його ринкова вартість, яка складає 41000,00 грн. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані. Будь-якої домовленості між сторонами не існує, як не існує шлюбного контракту або договору, а тому, суд вважає, що частки позивачки та відповідача в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] є рівними і повинні бути визначені в розмірі 1/2 за кожним. Таким чином, судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 22 січня 2005 року по 17 жовтня 2013 року, житловий будинок сторони придбали 16 серпня 2006 року за договором купівлі-продажу, тобто даний житловий будинок було придбано під час шлюбу, а тому, він належить на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу по справі. Крім того, відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати щодо сплати судового збору відповідно до квитанції №345 від 08.01.2014 р. в розмірі 243,6 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Звертаючись до суду з позовною вимогою про стягнення судових витрат на правову допомогу позивачкою [PERSON] не вказана сума, яка підлягає стягненню, при цьому розрахунок витрат на правову допомогу та квитанція про оплату стороною вказаних витрат до матеріалів справи подані не були. За таких обставин, суд вважає, що позивачка [PERSON] та адвокат [PERSON] не довели факту оплати в законодавчо встановленому граничному розмірі витрат на правову допомогу, без належного обґрунтування заявили вимогу про її стягнення з відповідача [PERSON], в справі відсутнє документальне підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу, тому вимога в цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial