Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути заборгованість про стягнення заборгованості та неустойки (пені) по сплаті аліментів в сумі 12929 грн. 96 коп. станом на 01.11.2018 року за період з 12.05.2011 року по 01.11.2018 року . В обґрунтування позову позивач зазначала, що 06 вересня 2002 року між Позивачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] був укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження, актовий запис № 303, виданий Фрунзенським районним управлінням юстиції. Від шлюбу вони мають дитину - доньку [PERSON] [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження, актовий запис № 33, виданий відділом реєстрації актів громадянського стану Фрунзенського районного управління юстиції м. Харкова. 20 листопада 2009 року між Позивачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис № 786, виданий Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з позивачем. 06 вересня 2018 року Позивач [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені. Відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2011 року Відповідач [PERSON] повинен сплачувати на користь Позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2011 року та до досягнення дитиною повноліття. Міжрайонним ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області на підставі виконавчих листів за вище вказаним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2011 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження по стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12.05.2011 року і до повноліття дитини. Починаючи з вересня 2013 року відповідач [PERSON] проводив часткову сплату нарахованих аліментів, внаслідок якої за останнім, на сьогодні, утворилася заборгованість по аліментам. Відповідно до розрахунку державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області Андрусь П. А. станом на 01.11.2018 рік за період з 12.05.2011 року по 01.11.2018 рік заборгованість по стягненню аліментів складає 35 994,92 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири грн.) 92 коп. Розмір заборгованості за аліментами, визначений державним виконавцем, Відповідачем [PERSON] в судовому порядку не оскаржено. Таким чином загальна сума неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів у період з 12.05.2011 року по 01.11.2018 рік становить: 12929 грн. 96 коп. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги визнали, проти їх задоволення не заперечували. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що з 6 вересня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20 листопада 2009 року (свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис № 786, виконаний Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Фрунзенського районного управління юстиції м. Харкова. Відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2011 року Відповідач [PERSON] повинен сплачувати на користь Позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2011 року та до досягнення дитиною повноліття. Міжрайонним ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області на підставі виконавчих листів за вище вказаним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.10.2011 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження по стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12.05.2011 року і до повноліття дитини. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За правовою природою аліментнізобов`язання - цеперіодичніплатежі, якіборжникзобов`язанийсплачуватищомісячно. Несвоєчаснасплатааліментівпередбачаєнастаннянегативнихнаслідківматеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Судом встановлено, що відповідач допустив заборгованість по сплаті щомісячних сум аліментів, протягом усього періоду починаючи з дня ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, ухиляється від його виконання. Відповідно до розрахунку державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ в Харківській області Андрусь П. А. станом на 01.11.2018 рік за період з 12.05.2011 року по 01.11.2018 рік заборгованість по стягненню аліментів складає 35 994,92 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири грн.) 92 коп. Розмір заборгованості за аліментами, визначений державним виконавцем, Відповідачем [PERSON] в судовому порядку не оскаржено. Згідно ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістюміж батьками, одержувачаліментівмає право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсоткасуминесплаченихаліментів за кожен день простроченнявід дня простроченнясплатиаліментів до дня їхповногопогашенняабо до дня ухвалення судом рішення про стягненняпені, але не більше 100 відсотківзаборгованості. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 23.02.2016 у справі № 6-1477цс15, від 1 липня 2015 року № 6-94цс15, правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Суд погоджується з розрахунком неустойки (пені) від суми несплачених аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який був проведений позивачем у відповідності до вимог ст. 196 СК України за період несплати аліментів на утримання дитини. Таким чином, загальна сума неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів у період з 12.05.2011 року по 01.11.2018 рік становить: 12929 грн. 96 коп. Суд вважає доведеною ту обставину, що відповідач був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти, однак не вжив усіх заходів для виконання такого обов`язку в повному обсязі, не сплативши визначені вищевказаним рішенням Московського районного суду м. Харкова платежі в рахунок сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, крім того не наддав суду беззаперечних, належних та допустимих доказів того, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на викладене, [PERSON] , ухиляючись від сплати аліментів ставить у скрутне матеріальне становище [PERSON] , та відповідно - шкодить інтересам неповнолітньої [PERSON] . Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію чи зміни способу їх стягнення Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved