Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визначення порядку користування квартирою, посилаючись на те, що з червня 1998 року вона з відповідачем по справі почала проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу. 01 вересня 1999 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу народилася донька Анастасія, [INFO] та син [PERSON], [INFO]. 12 серпня 1999 року відповідачем було укладено договір про дольову участь у будівництві житла. 13.08.1999 року та 13.10.1999 року за спільні кошти було сплачено повну вартість квартири [ADDRESS]. Просить встановити факт проживання однією сімєю з [PERSON]М, з червня 1998 року по 01.09.1999 року, визнати квартиру [ADDRESS] обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй з двома неповнолітніми дітьми дві житлові кімнати площею 17,22 кв.м. та 8,24 кв.м., відповідача житлову кімнату площею 12,5 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні сторін. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання права особистої власності на квартиру [ADDRESS], вказавши, що ним 12.08.1999 року було укладено договір про дольову участь в будівництві з ВАТ «Хмельницькзалізобетон». На виконання умов вказаного договору, ним, 13.08.1999 року та 23.08.1999 року було сплачено пайові внески на загальну суму 35100 грн. Після прийняття будинку в експлуатацію, 07.06.2001 року він отримав свідоцтво про право власності на квартиру. Так як, внески за квартиру, ним були сплачені до реєстрації шлюбу з [PERSON], просить визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач-відповідач свій позов підтримала, проти зустрічного заперечила. Відповідач-позивач та його представник в судовому засіданні проти позову [PERSON]А, заперечили, свій підтримали, вказавши, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача-позивача. Залучена до участі в справі в якості співвідповідача за первинним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, зустрічний позов [PERSON] слід задоволити з наступних підстав. Встановлено, що 12 серпня 1999 року між відкритим акціонерним товариством «Хмельницькзалізобетон» (Товариство) та [PERSON] (Пайовик) було укладено договір про дольову участь будівництві, згідно з яким Пайовик зобовязується внести цільовий внесок Товариству на будівництво трьохкімнатної квартири № 9, загальною площею 65 кв.м. у 80-ти квартирному житловому будинку по вул. Щорса, 42. На виконання договірних зобовязань [PERSON] вніс на рахунок ВАТ «Хмельницькзалізобетон» наступні кошти: 13 серпня 1999 року 17550 грн. (квитанція № 006), 23 серпня 1999 року 17550 грн.(квитанція № 007). 01 вересня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого народилася донька Анастасія, [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано. 07.06.2001 року [PERSON] отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру [ADDRESS]. У відповідності до ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Посилання позивача-відповідача [PERSON], що внесені [PERSON] кошти за квартиру є їх спільними коштами, внесеними за час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу спростовуються матеріалами справи, згідно яких внески робив [PERSON] Покази свідків про те, що сторони проживали без реєстрації шлюбу до 01.09.1999 року у с. Скаржинці Ярмолинецького району Хмельницької області, суд не бере до уваги, оскільки свідки пояснювали, що лише бачили [PERSON] та [PERSON] разом, однак чи жили вони разом однією сімєю, чи вели спільне господарство, свідки підтвердити не змогли. Факту проживання з [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю до реєстрації шлюбу не визнавав відповідач, хоча не заперечував, що в цей період з позивачкою був знайомий та підтримував стосунки. Позивачкою не надано конкретних доказів ведення ними спільного сімейного бюджету, спільного господарства, характерне для сімейних стосунків, купівлю речей для потреб сім'ї тощо, до реєстрації з відповідачем шлюбу. Відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed