Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про визнання майна спільною власністю подружжя та про поділ майна, що є спільною власністю подружжя без виділу його часток в натурі, вказуючи, що 19.12.2014 року, вона зареєструвала шлюб з відповідачем, спільних дітей не мають. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, ними була придбана у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.06.2016 року, квартира [ADDRESS] . Кошти на придбання зазначеного майна були отримані в більшій частині в результаті її трудової діяльності, так як вона має посвідку на постійне проживання та трудову діяльність в республіці Польщі, де вона працювала та мала стабільний дохід у вигляді заробітної плати. Згідно з цінами, які існують на цей час в м. Вільногірськ, про що маються офіційні повідомлення в засобі масової інформації - Інтернет ресурсі «OLX.ua», середня вартість аналогічного до спірного житла складає в середньому розмірі 140 000 гривень, вартість Ѕ частки спірної квартири складає відповідно 70000 гривень. Таким чином, оскільки між позивачкою та відповідачем жодних домовленостей щодо розміру часток кожного з них в спірному майні не було, шлюбний договір не укладався, а тому виходячи з норм діючого СК України, вважає, що кожна з сторін має право власності на Ѕ частку квартири. Оскільки спірне житло розташоване в багатоквартирному та багатоповерховому будинку, то з урахуванням конструктивних та технічних особливостей спірного житла, виділити кожній із сторін у власність Ѕ частку спірного майна в натурі є технічно та фізично не можливим, а тому доцільним та необхідним буде визнати за позивачкою та відповідачем право власності на Ѕ частку за кожним без виділу цієї частки кожному в натурі. Однак, оскільки під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири , всі правовстановлюючі документи були виготовлені та складені на ім`я відповідача, та на сьогоднішній день він безпідставно заперечує право позивачки на Ѕ частку в спірному житлі, стверджуючи, що житло було придбане лише за його кошти, що не відповідає дійсності, так як на час придбання квартири він не мав постійного заробітку та достатнього доходу, добровільно визнати за позивачкою право на частку у спірній квартирі відмовляється, що й змусило її звернутись з позовом до суду. Позивачка просить провести поділ квартири [ADDRESS] шляхом визнання за нею права спільної часткової власності на Ѕ частку квартири без виділу цієї частки в натурі та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. 15.01.2019 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти позовних вимог та обставин викладених в позові, зазначає, що позивачкою на підтвердження купівлі квартири за спільні кошти наданий трудовий договір укладений між нею та повним товариством «Квасневці» 07.08.2008 року, за яким розмір її заробітної плати складає 1200 польських злотих на місяць. Однак даний договір не може бути належним доказом, того що позивач в червні 2016 року сплачувала кошти, які у неї начебто були, на придбання спірної квартири, тому що з моменту укладення даного трудового договору минуло 8 років. При цьому, з часу коли відповідач одружився з позивачкою, а саме з грудня 2014 року, позивачка вже не працювала в Польщі в товаристві «Квасневці». Стверджує, що спірна квартира була придбана виключно за його кошти, які не були спільною сумісною власністю з позивачем. Гроші він взяв в борг у гр. [PERSON] , які він повернув після отримання компенсації вартості належної йому Ѕ частки квартири [ADDRESS] , за рішенням Вільногірського міського суду від 28.09.2016 року, та після продажу належної йому одноособово на праві власності квартири [ADDRESS] , та продажу належного йому одноособово гаражу [PERSON]. Посилаючись на п.3 ч.1 ст.57 СК України, вважає, що у разі придбання майна хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові, додатково зазначив, що в розписці наданій відповідачем на підтвердження своїх доводів, відсутні дані про повернення боргу відповідачем його матері. До того ж, квартиру та гараж відповідач продав перебуваючи в шлюбі, тому якщо ці кошти повернуті, то повертало їх подружжя, а не відповідач особисто. Крім, того відповідачем не надано доказів того, що він ці кошти витратив саме на придбання спірної квартири. Враховуючи, що належних та допустимих доказів того, що квартира придбана за особисті кошти відповідача не надано, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити мотивуючи тим, що хоча спірне майно й придбане під час шлюбу, але позивачкою не надано доказів того, що квартира придбана за спільні кошти подружжя. Наявні в матеріалах справи трудові договори позивачки не свідчать про те, що зароблені нею гроші витрачені саме на придбання квартири. Наполягає, що квартира придбана за кошти, отримані відповідачем від продажу належних йому квартири та гаражу та просить у позові відмовити. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою відповідача, знає його 15 років. Він перебуває у шлюбі з позивачкою, але вона майже весь час відсутня - перебуває на заробітках. Приблизно в 2016 році відповідач продав свою квартиру, сказав, що хоче купити житло. Також, він позичив гроші у матері, а та попросила її бути присутньою при передачі грошей, була велика сума грошей, але скільки було грошей, не знає, вона їх не рахувала, відповідач написав розписку про отримані кошти. Чи витрачав він ці кошти на придбання квартири, їй не відомо. Потім [PERSON] їй говорила, що гроші син повернув. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона знайома відповідача та його матері. Приблизно в 2015-2016 році була в гостях у [PERSON] , прийшли [PERSON] з дружиною та позичили у матері гроші - 150 000 гривень. Коли брали гроші, [PERSON] писав розписку. Також при передачі коштів була присутня [PERSON] .. Коли [PERSON] брав гроші, то говорив, що вони потрібні для купівлі квартири, казав, що продасть гараж, ще щось і поверне гроші матері. Чи повернув він борг їй не відомо. Куди він отримані гроші вона не знає. Факт перебування позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 19.12.2014 року, підтверджено копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 6). Факт придбання 07.06.2016 року, під час перебування у шлюбі, на ім`я відповідача [PERSON] двокімнатної квартири [ADDRESS] , розташована на першому поверсі двоповерхового житлового будинку 35-а, загальна площа: 55,8 кв.м.; житлова площа - 35,6 кв.м., та підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири НАІ № 437889 від 07.06.2016 року, що посвідчений державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Канюгою О.В. (а.с.44). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] на праві приватної власності в цілому, на підставі договору купівлі-продажу квартири НАІ № 437889 від 07.06.2016 р., посвідченого державним нотаріусом Вільногірського нотаріального округу Канюгою О.В., належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до посвідки на проживання, виданої [PERSON] воєводою Республіки Польща, їй надано дозвіл на постійне проживання та трудову діяльність до 18.10.2026 року ( а.с.7). Факт працевлаштування [PERSON] у повному товаристві «Квасневці «Моссо» 07.08.2008 року підтверджується трудовим договором, укладеним на період з 07.08.2008 року по 07.08.2018 року (а.с.8). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В., відповідач [PERSON] продав гр. [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 29,4 кв.м, житловою площею 15,2 кв.м., вищевказана квартира належить продавцеві на праві особистою приватної власності. Оціночна вартість квартири згідно звіту № 1498617_09122016_467 виданого ПП «ГЕОТРОН» складає 83891,00 грн. (а.с.45). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28.09.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , та припинено право власності [PERSON] на Ѕ частку належного йому спірного майна - квартири [ADDRESS] та в порядку компенсації вартості Ѕ частки зазначеної квартири стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 58330,00 коп.(а.с.46-48). Відповідно до розписки [PERSON] від 01.06.2016 року, він отримав від [PERSON] 150000 гривень за договором позики. Борг зобов`язався повернути до 01.01.2018 року, після продажу належного йому майна, а саме квартири [ADDRESS] та Ѕ частки квартири [ADDRESS] (а.с.43). Відповідно до заяви, адресованої голові гаражного кооперативу «Гірняк» Доброгорському В.В . , [PERSON] повідомляє, що він продав свій гараж [ADDRESS] , який знаходиться в даному гаражному кооперативі, гр. [PERSON] , за 400 доларів США, 27500 грн. (а.с.50). В свою чергу [PERSON] в своїй заяві просить прийняти його в гаражний кооператив «Гірняк», в зв`язку з придбанням у [PERSON] гаражу [ADDRESS] (а.с.51). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки. Оцінюючи зібрані по справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд критично оцінює твердження сторони відповідача, щодо придбання ним спірної квартири за власні кошти, отримані від продажу належної йому квартири, гаражу та отримані в позику від матері, оскільки хоча, поза розумним сумнівом, відповідач отримав від реалізації вказаного майна грошові кошти, а також кошти у позику від матері [PERSON] , що підтверджується відповідною розпискою, належних та допустимих доказів того, що ці кошти були витрачені відповідачем безпосередньо на придбання спірної квартири, останнім не надано, а стороною позивача даний факт заперечується. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19.12.2014 року перебувають у шлюбі, під час якого ними 07.06.2016 року було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, що підтверджено належними доказами по справі, частки дружини та чоловіка у вказаному майні є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором та не доведено стороною відповідача, тому позов підлягає задоволенню, а за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачкою і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі ст.ст. 60, 69-71 СК України, 325, 368, 370, 372 ЦК України та

Outcome: approved