Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати стягнути з відповідача на її користь. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 18 жовтня 1997 року зареєструвала з відповідачем шлюб. Від шлюбу мають повнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Судом на цей час розглядається справа про розірвання шлюбу між сторонами. В період шлюбу, 24 липня 2002 року, за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2002 року набуто нерухоме майно квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої становила 26000 грн. Дана квартира, на думку позивача, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . На сьогоднішній день сторони не домовились про порядок поділу нерухомого майна. Ухвалою суду від 07.09.2018 р. відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. 02.10.2018. відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на ті обставини, що він заперечує проти первісного позову повністю. Шлюб між сторонами дійсно укладений 18 жовтня 1997 року. Також 24 липня 2002 року під час зареєстрованого шлюбу між сторонами придбана квартира. Згідно з пунктом 2 договору продаж квартири вчинений за 26000 грн. Але квартира за адресою: [ADDRESS] не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому що придбана позивачем [PERSON] хоча за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Грошові кошти на придбання вказаної квартири у розмірі 31800 грн. він отримав на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А., який зареєстрований в реєстрі за № 2814. Договір дарування грошей посвідчений тим самим нотаріусом та в той самий день, що і договір купівлі-продажу квартири. Договір дарування грошей вчинений раніше, ніж договір купівлі-продажу квартири. Реєстраційний номер договору купівлі-продажу квартири (2815) наступний за номером договору дарування грошей (2814) в реєстрі вказаного нотаріуса. Згідно пункту 1 договору дарування грошей батьки позивача за зустрічним позовом: [PERSON] та [PERSON] подарували йому особисто гроші в сумі 31800 грн. на придбання квартири [ADDRESS] , а він прийняв у дар вказану суму грошей. Зазначені грошові кошти були подаровані позивачу за зустрічним позовом його батьками, матір`ю [PERSON] отримані від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві спільної сумісної власності його батькам. Продаж зазначеної квартири вчинено за 55080 грн. згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18.07.2002 року. Таким чином, спірна квартира є його особистою приватною власністю. Ухвалою від 04.10.2018 року суд перейшов від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.04.2019 р. первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просили первісний позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Крім того, позивач [PERSON] зазначила, що з [PERSON] уклали шлюб в 1997 році. Вона працювала викладачем у школі. З 1997 по 2002 рік мешкали в м. Лозова у її батьків. Батько працював в автотранспортній колонії. Відповідач працював на авіазаводі, зарплату не отримував. В 1999 році у них народився син. Потім вирішили переїхати до міста та разом вибирали квартиру. Батьки подруги позичили їй приблизно 10000 грн. Під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири вона не була присутня у нотаріуса. Вона з дитиною знаходилася на вулиці на прохання чоловіка. Про те, що договір купівлі-продажу порушує її права позивач не заявляла. В тому ж 2002 році вантажівкою з м. Лозова везли меблі на кухню, двері. Їй було відомо, що батьки чоловіка отримали кошти від продажу квартири, але про існування договору дарування грошей вона дізналася майже через 20 років. В серпні 2019 року шлюб між нею та чоловіком розірваний. Вони з сином знімають квартиру. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Воробйов В.В. підтримали позовні вимоги позивача за зустрічним позовом, посилаючись на вищенаведене, та просили зустрічний позов задовольнити. В задоволенні первісного позову просили відмовити. Крім того, позивач зазначив, що на час придбання квартири мешкали з дружиною у шлюбі, стосунки були гарні, але дружина заперечувала проти оформлення на нього квартири. Батьки подарували йому кошти у розмірі 31800 грн., з яких 26000 грн. було витрачено на придбання спірної квартири, а залишок коштів на переїзд у квартиру. На цей час [PERSON] звільнила квартиру. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 18 жовтня 1997 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що у Відділі реєстрації актів громадянського стану Лозівського міськвиконкому Харківської області складено актовий запис № 429 та видано свідоцтво про одруження (а.с. 7). Неповнолітніх дітей від шлюбу не має. В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу квартири від 24.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 2815, на підставі якого [PERSON] набув право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 30,40 кв.м., загальною площею 47,80 кв.м. Продаж вчинено за 26000 грн. Зазначена квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 4). З копії договору дарування від 24.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А., зареєстровано в реєстрі за № 2814, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] подарували, а відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] - прийняв у дар 31800 грн. на придбання квартири [ADDRESS] . Сімейний кодекс України в статті 60 визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~Разом із\~тим,\~відповідно \~до ч.1\~ст.\~57\~СК України,\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». \~ \~ Так,\~позивач за\~первісним позовом\~ [PERSON] \~посилається на\~те,\~що спірна\~квартира була\~придбана за\~спільні кошти,\~частина яких\~була нею\~позичена у\~знайомих,\~та майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Разом із тим, позовних вимог про визнання договору дарування недійсним позивач не заявляла, належних доказів запозичення коштів не надала. Крім того, не заявляла про те, що договір купівлі-продажу квартири порушує її права. Частина 1 статті 13 ЦПК України визначає один з основних принципів цивільного судочинства, - диспозитивність, який полягає в тому, що суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Таким чином, виходячи з того, що позовні вимоги про визнання договору дарування від 24.07.2002 року недійсним позивач не заявляла, доказів, що вказаний договір на час розгляду справи судом визнаний недійсним, матеріали справи не містять, суд вважає, що твердження позивача про те, що квартира [ADDRESS] відноситься до спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу, є хибними, а відтак і позовні вимоги [PERSON] про поділ вказаної квартири та визнання за нею та за відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири за кожним задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим зустрічну позовну заяву [PERSON] задовольнити та визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved