Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . Вказує, що не може проживати у вказаному будинку, оскільки там проживаю відповідач (колишня невістка), яка створює неможливі умови для проживання. Зазначає, що на неодноразові звернення добровільно виселитись, відповідачка не реагує, хоча є зареєстрованою за іншою адресою. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 3 березня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, водночас, представник у заяві від 16.03.2021р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити; не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.03.2010р. (а.с. 8). З копії будинкової книги А №100420 (а.с. 10-13) вбачається, що у зазначеному будинку зареєстрована місце проживання тільки позивача. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2016 року у справі №161/440/16-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (син позивачки) (а.с. 13). Позивачка вказує, що відповідачка проживає у вказаному житловому будинку без будь-яких на те правових підстав, створює неможливі умови проживання для неї, хоча зареєстрована за іншою адресою [ADDRESS] . Проживання відповідачки у житловому будинку підтверджується і довідками Луцького РВП Луцького ВП ГУНП у Волинській області (а.с. 14, 15). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка вселилася та набула права користування житловим будинком, що належить на праві власності [PERSON] тимчасово, підтвердженням чого є той факт, що відповідачка не змінювала зареєстроване її постійне місце проживання, та відсутність будь-яких документальних підтверджень правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відповідачка не є членом сім`ї позивачки, а тому вона, як власник майна, відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України. Оцінюючи виселення [PERSON] з житлового будинку [PERSON] , на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом шляхом її виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між відповідачка почала проживати у будинку, як дружина сина позивачки, однак рішенням суду шлюб був розірваний, по-друге, відповідачка забезпечена іншим житлом, зокрема має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] слід виселити з житлового будинку [ADDRESS] . З врахуванням приписів ст. 141 ЦПК України понесенні позивачем судові витрати у справі зі сплати судового збору у розмірі 840,80грн. слід покласти на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved