Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Трускавецький міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про зняття арешту з майна, визнання права власності на земельну ділянку. Позивач мотивує\~позов тим,\~що 23.04.2009\~року між\~нею,\~[PERSON] (дошлюбне\~прізвище Біжик)\~[PERSON]\~та [PERSON]\~було укладено\~договір купівлі-продажу\~земельної ділянки\~за адресою\~м.\~Трускавець,\~вул.\~Бориславська,\~38а\~площею 0.0154\~га,\~кадастровий номер\~4611500000:04:001:0014,\~цільове призначення\~ обслуговування\~ торгового\~павільйону.\~Договір посвідчений\~приватним нотаріусом\~Трускавецького міського\~нотаріального округу\~[PERSON],\~реєстр.№704.\~Згідно витягу\~з Державного\~реєстру правочинів\~номер правочину\~3416783.\~Не володіючи\~знаннями в\~галузі права,\~позивач вважала,\~що уклавши\~нотаріально посвідчений\~ договір\~купівлі-продажу\~земельної ділянки\~та сплативши\~усі кошти\~за неї,\~ вона\~здійснила усі\~необхідні дії\~по набуттю\~та реєстрації\~права власності\~ на\~неї.\~У 2017\~році при\~вчиненні дій\~по внесенню\~даних про\~земельну ділянку\~до Державного\~земельного кадастру\~вона зясувала,\~що за\~даними Держкадастру\~власником земельної\~ділянки являється\~відповідач [PERSON]\~і за\~його невиконаними\~зобовязаннями на\~земельну ділянку\~накладено арешт\~та оголошено\~заборону на\~його відчуження.\~Згідно даних\~державного реєстру\~речових права\~на нерухоме\~майно відділом\~державної виконавчої\~служби Трускавецького\~міського управління\~юстиції 13.08.2010\~року винесено\~постанову про\~арешт майна\~боржника [PERSON]\~та оголошено\~заборону на\~його відчуження,\~АА 466743.\~До складу\~арештованого майна\~ввійшла належна\~їй земельна\~ділянка.\~За даними\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~обєктів нерухомого\~майна реєстраційний\~номер обтяження\~10151920,\~ти обтяження\~ арешт\~нерухомого майна,\~зареєстровано обтяження\~17.08.2010\~року. 21.01.2017 року позивач звернулася до Трускавецького міського відділу ДВС з заявою про зняття арешту з земельної ділянки. Проте їй була надана відповідь від 01.08.2017 року про те, що у державної виконавчої служби відсутні правові підстави винести постанову про зняття арешту з земельної ділянки з посиланням на норми закону «Про виконавче провадження» у редакції від 05.10.2016 року, зокрема статтю 59: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивач зазначає, що вищевказане обмежує його права як власника майна та не дає йому можливості в повній мірі користуватися вищезазначеним майном та реалізовувати своє право власності. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Третя особа: Трускавецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області не забезпечив повноважного представника в судове засідання та не повідомив причини неявки. У відповідності до\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23.04.2009 року між [PERSON] (дошлюбне прізвище Біжик) [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою м. Трускавець, вул. Бориславська, 38а площею 0.0154 га, кадастровий номер 4611500000:04:001:0014, цільове призначення обслуговування торгового павільйону. Договір посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр.№704. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів номер правочину 3416783. Продаж земельної ділянки вчинено за 168 870 грн. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (чинного на час вчинення правочину) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.6 ст. 126 Земельного кодексу України (чинного на час вчинення правочину) при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Отже, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Однак, позивач після посвідчення договору купівлі-продажу не звернулась в земельний кадастр з метою реєстрації про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження, тому в реєстрі власником земельної ділянки числеться відповідач [PERSON] Згідно даних державного реєстру речових права на нерухоме майно відділом державної виконавчої служби Трускавецького міського управління юстиції 13.08.2010 року винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження, АА 466743. До складу арештованого майна ввійшла належна позивачу земельна ділянка. За даними Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження 10151920, ти обтяження арешт нерухомого майна, зареєстровано обтяження 17.08.2010 року. 21.01.2017 року позивач зверталася до Трускавецького міського відділу ДВС з заявою про зняття арешту з земельної ділянки. Проте їй була надана відповідь від 01.08.2017 року про те, що у державної виконавчої служби відсутні правові підстави винести постанову про зняття арешту з земельної ділянки. Таким чином у державного виконавця підстави для зняття арешту з майна, передбачені нормами цієї статті, відсутні, натомість має місце «інший випадок», коли арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. У п.36 вказаної Постанови зазначено, що за змістом\~статті 391 ЦК\~позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, згідно із вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником обєкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно. Таке правове регулювання виникнення права власності на обєкти нерухомості створює певні особливості розгляду справ про визнання права власності на нерухоме майно. Зазначений спосіб захисту цивільного права визначений у ст. 392 ЦК України. І згідно її норм звернутися до суду з такими позовними вимогами може тільки власник майна. При регулюванні даних правовідносин варто звернути увагу на позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-11085св12, викладену в ухвалі від 11.05.2012. Зокрема у цій справі суд зазначив, що рішення про визнання права власності, прийняте в порядку ст. 392 ЦК України, не породжує право власності, а підтверджує право власності, яке вже виникло на підставі закону або договору, а тому відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус обєкта нерухомості. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з роз'ясненнями наданими в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом, шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про виключення майна з опису. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.76 року (із змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, які ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Тобто підставами на визнання права на звільнення майна з-під арешту можуть бути: право власності на описане майно або право володіння ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи вищезазначені обставини та норми закону, те, що збереження арешту майна та оголошення заборони на його відчуження чинить Позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном,\~правові підстави\~щодо збереження\~арешту майната оголошення заборони на його відчуження відсутні, суд вважає, що позов є підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved