Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третіх осіб [PERSON] , органу опіки і піклування Люботинської міської ради, В обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначає, що її син [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] . В період шлюбу у подружжя народилися сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб розірвано 05 квітня 2017 року на підставі рішення суду. З початку 2018 року мати втратила інтерес до життя та виховання дітей. Через таку поведінку матері діти почали мешкати разом з батьком, дідусем та бабусею. Відповідно до рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради від 11 грудня 2018 року визначено місце проживання дітей разом з батьком. Батько дітей [PERSON] загинув [INFO] . Фактично вихованням, матеріальним забезпеченням, духовним розвитком малолітнього [PERSON] з початку 2018 року займається бабуся - позивач по справі. В зв`язку з тим, що мати самоусунулася від виховання дитини, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього [PERSON] , 2007 року народження та призначити її опікуном дитини. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, зазначених в позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явилася, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив не подавала. Зі згоди позивача та за наявності підстав, передбачених ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд постановляє заочне рішення. Від третьої особи служи у справах дітей Харківської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Третя особа [PERSON] підтвердив обставини, зазначені в позові та пояснив, що він разом з дружиною опікується онуком. Колишня невістка взагалі не займається дітьми, не цікавиться їх життям та не переймається їх утриманням, вихованням. На теперішній час саме бабуся з дідусем фактично виконують батьківські обов`язки відносно малолітнього [PERSON] . Суд, вислухавши позивача та третю особу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши позицію позивача, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню повністю. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами, підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] 04 листопада 2006 року зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим 27 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області та копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим 12 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції, відповідно (а.с.5-6). Відповідно до рішення Люботинського міського суду Харківської області від 05 квітня 2017 року шлюб розірвано (а.с.7). Починаючи з 2018 року відповідач своїми дітьми не цікавився, не брала участі у їх утриманні та вихованні,свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків. На теперішній час всі обов`язки з утримання та виховання онука покладені повністю на позивача , але через невизначеність її статусу, вона позбавлена можливості приймати будь-які рішення щодо навчання, лікування, відпочинку онука. Поряд з тим, позивач зазначає, що вона фізично не може взяти на себе обов`язки по опіці обох онуків, тому з нею залишився проживати старший онук, а молодший мешкає разом з матір`ю. Батько дітей [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та м. Люботин Головного територіального управління юстиції в Харківській області, актовий запис № 284 від 14 серпня 2019 (а.с.17). Відповідач за весь час окремого проживання жодного разу не поцікавилася життям сина та не виявляє бажання з ним спілкуватися, приймати участь у його вихованні та духовному, фізичному розвитку. Тобто, з наданих позивачем матеріалів вбачається, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків та самоусунулася від виховання, утримання сина [PERSON] . Таким чином, поведінка матері - відповідача у справі, свідчить про її байдуже ставлення до сина, небажання приймати участь у його житті , добровільну відмову від батьківських прав відносно своєї дитини. Житлово-побутові умови позивача задовільні, дитині створені належні умови для виховання та розвитку, що встановлено актом обстеження умов проживання, за станом здоров`я позивач може бути опікуном, до кримінальної відповідальності не притягалася, судимостей не має, на наркологічному диспансері не перебуває, що досліджено службою у справах дітей і стало підставою для надання висновку про доцільність призначення позивач опікуном її онука. Свідок [PERSON] , попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, будучи сторонньою та не зацікавленою особою, надала наступні пояснення. Свідок тривалий час знає родину позивача, характеризує [PERSON] як добропорядну, відповідальну особу, яка може взяти на себе відповідальність за онука та виховати його в дусі поваги до оточуючих, як порядну, чесну людину, сприятиме його навчанню та здобуванню необхідних життєвих навиків. [PERSON] пояснила, що колишня невістка позивачки - відповідач [PERSON] більше року тому, ще за життя батька дітей [PERSON] , втратила інтерес до родини, не займається дітьми, її поведінка не відповідає належній поведінці матері. [PERSON] , зі слів свідка, залишила дітей на бабусю з дідусем та жодним чином не приймає участі у житті синів. Суд приходить до переконання, що перераховані обставини в цілому справляють негативний вплив на нормальний розвиток, виховання дитини та позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини . Частина 2 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду. Факт, що мати дитини [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки щодо свого малолітнього сина [PERSON] , 2007 року народження, підтверджується письмовими доказами у справі. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Дитина мешкає разом з бабусею, яка займається вихованням, утриманням, опікується її фізичним та духовним розвитком, станом здоров`я. Поряд з тим, мати не займається вихованням та утриманням сина мешкає окремо та не виявляє уваги до дитини, не цікавиться її життям, добровільно самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, малолітній [PERSON] проживає в сім`ї позивача, яка будучи його рідною бабусею, вправі звертатися до суду з позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав. Таким чином, переважне право стати опікуном повністю відповідати за виховання дітей має позивач , як бабуся. Відповідачем не надано доказів на підтвердження об`єктивних обставин, які б перешкоджали виконанню її батьківських обов`язків чи спілкуванню з сином. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаного пленуму ВСУ ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до положень ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Виконавчий комітет Люботинської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з наданим висновком, так як він є достатньо обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини. Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Тобто, приймаючи відповідне рішення суд повинен враховувати інтереси усіх учасників сімейних відносин, діяти на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Як встановлено під час судового розгляду відповідач не забезпечує сина батьківським піклуванням, захистом та не сприяє його гармонійному розвитку, добровільно відмовившись від своїх батьківських обов`язків. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що об`єктивно підтверджено наданими суду доказами. Як зазначено у ч. 3 та 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою дитиною та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Частиною першою статтею 63ЦК України визначено, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього кодексу. Згідно ч. 3 статті 63 цього ж Кодексу, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Частиною третьою ст.243СК України визначено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним законодавством. Відповідно до подання органу опіки і піклування виконкому Люботинської міської ради, за доцільне встановлення опіки над [PERSON] , [INFO] , призначивши позивача опікуном та піклувальником . Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із зазначених норм права і беручи до уваги ситуацію, яка склалася з батьками дитини, які не приділяють належної уваги дитині, ведуть антисоціальний спосіб життя, то суд вважає, що дитина дійсно позбавлена батьківського піклування, і вважає необхідним призначити їй опікуна в особі її баби, тобто позивача в справі. Обмеження для опікуна чи піклувальника, які визначені ст. 64 ЦК України, відносно неї відсутні. Діти проживають разом з нею, вона забезпечує їх всіма належними умовами для розвитку та займається її вихованням. На підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved