Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області про визнання права на земельну частку (пай), обґрунтовуючи свої вимоги таким. Позивачка 20 серпня 1993 року була прийнята в члени КСП «Україна». 01 серпня 1997 року вона прийнята на посаду ветеринара ферми № 5, а з 01 квітня 2000 року вийшла з КСП «Україна» у зв`язку із реформуванням КСП та переведена в ПСП «Україна» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. 15 жовтня 1995 року КСП «Україна» був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-09-00-000250 на загальну площу 3732,76 га, однак з невідомих причин [PERSON] не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), та, як наслідок, сертифікат на земельну частку (пай) на її ім`я не виготовлявся і не видавався. В липні 2021 року із засобів масової інформації вона дізналася про те, що має право на земельну частку (пай) як член КСП «Україна», а тому просить поновити їй строк на звернення до суду та визнати за нею право на земельну частку (пай), площею 6,75 умовних кадастрових гектарів в землях колишнього КСП «Україна» Дворічанського району Харківської області із земель не витребуваних паїв КСП «Україна», а у разі відсутності таких із земель запасу, розташованих на території Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області. В судове засідання позивачка не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Дворічанський селищний голова до суду не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечувала, просила застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з їх пропуском, просила справу розглянути за відсутності представника Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Згідно з трудовою книжкою колгоспника серії [NUMBER] , [PERSON] 20 серпня 1993 року була прийнята в члени КСП «Україна». 01 серпня 1997 року прийнята на посаду ветеринара ферми № 5. 01 квітня 2000 року вийшла з КСП «Україна» у зв`язку із реформуванням КСП та переведена в ПСП «Україна» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до\~Державного акта\~на право\~колективної власності\~на землю\~серії ХР-09-00-000250\~від 15\~жовтня 1995\~року,\~виданого на\~підставі рішення\~Дворічанської районної\~ради народних\~депутатів від\~18\~вересня 1995\~року №\~46,\~колективному сільськогосподарському\~підприємству «Україна»\~с.\~Петро-Іванівка\~Дворічанського району\~Харківської області\~передається у\~колективну власність 3732,76 га землі в межах згідно з планом для сільськогосподарського виробництва. До Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додано до Державного акта, [PERSON] не включено. Згідно з довідкою № 29-20-14-6259/0/19-21 від 03 серпня 2021 року, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, повідомлено, що згідно з розрахунком вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах, затвердженої розпорядженням голови Дворічанської районної державної адміністрації від 18 грудня 1996 року № 474 «Про затвердження розрахунку вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Україна» становить 19185 грн 66 коп. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах на кожного члена КСП «Україна» згідно з розпорядженням голови Дворічанської районної державної адміністрації від 18 грудня 1996 року № 474 становить 6,75 га. Частина друга статті 14\~Конституції України визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивачка обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права на право на земельну частку (пай) в судовому порядку. Частиною дев`ятою статті 5\~ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 22\~ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Згідно з п. 2 Указу Президента\~України «Про\~порядок паювання\~земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям»\~від 08\~серпня 1995\~року за № 720/95, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Згідно з\~п.\~4,\~5\~Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №\~720/95,\~розміри земельної\~частки (паю)\~обчислюються комісіями,\~утвореними у\~підприємствах,\~кооперативах,\~товариствах з\~числа їх\~працівників.\~Рішення щодо\~затвердження обчислених\~цими комісіями\~розмірів земельної\~частки (паю)\~по кожному\~підприємству,\~кооперативу,\~товариству окремо\~приймається районною\~державною адміністрацією. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно із ст. 1 Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до\~абзацу 2,\~3\~пункту 24\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~7\~від 16\~квітня 2004\~року «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ»,\~член колективного\~сільськогосподарського підприємства,\~включений до\~списку,\~що додається\~до державного\~акта на\~право колективної\~власності на\~землю,\~набуває права\~на земельну\~частку (пай)\~з дня\~видачі цього\~акта,\~і в\~разі його\~смерті успадкування\~права на\~земельний пай\~здійснюється за\~нормами ЦК,\~у тому\~числі й\~у випадку,\~коли з\~різних причин\~ця особа\~не отримала\~сертифікат на\~право на\~земельну частку\~(пай).\~Невнесення до\~зазначеного вище\~списку особи,\~яка була\~членом КСП\~на час\~передачі у\~колективну власність\~землі,\~не може\~позбавити її\~права на\~земельну частку. При неможливості\~надати такій\~особі земельну\~частку (пай)\~з колективної\~власності через\~відсутність необхідної\~для цього\~землі остання\~відповідно до\~пункту 7\~Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №\~720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям»\~має бути\~надана із\~земель запасу,\~створеного місцевою\~радою під\~час передачі\~землі у\~колективну власність. З огляду на зазначене, той факт, що [PERSON] не була включена до списку громадян-членів КСП «Україна», однак працювала у ньому та була його членом на час передачі у\~колективну власність\~землі згідно\~з Державним\~актом на\~право колективної\~власності на\~землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай). Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає таке. Державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-09-00-000250 був виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» с. Петро-Іванівка Дворічанського району Харківської області 15 жовтня 1995 року на підставі рішення Дворічанської районної ради народних депутатів від 18 вересня 1995 року № 46. До Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додано до Державного акта, [PERSON] не включено. Як роз`яснено судам у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами й доповненнями, член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Під час судового розгляду було встановлено, що відповідно до трудової книжки [PERSON] 20 серпня 1993 року була прийнята в члени КСП «Україна». 01 серпня 1997 року прийнята на посаду ветеринара ферми № 5. 01 квітня 2000 року вийшла з КСП «Україна» у зв`язку із реформуванням КСП та переведена в ПСП «Україна» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Згідно з довідкою № 29-20-14-6259/0/19-21 від 03 серпня 2021 року, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах на кожного члена КСП «Україна» згідно з розпорядженням голови Дворічанської районної державної адміністрації від 18 грудня 1996 року № 474 становить 6,75 га. Тобто з матеріалів справи вбачається, що паювання земель КСП «Україна» мало місце у 1995-1996 роках, тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК України у редакції 1963 року. У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень\~ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76\~ЦК УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 80\~ЦК УРСР (1963 року) встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 року, тобто після видачі КСП «Україна» Державного акта на право колективної власності на землю, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивачка звернулася лише у серпні 2021 року, обґрунтовуючи своє звернення тим, що лише у липні 2021 року вона із засобів масової інформації дізналася про своє право на земельну частку (пай) як члена КСП «Україна», у зв`язку із чим звернулася до Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області, де в усній формі отримала відповідь, що вона не включена до списку громадян, що додавався до Державного акта на право колективної власності, а тому їй було рекомендовано звернутися до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. [PERSON] була членом колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» та працювала в ньому на час отримання КСП Державного акта на право колективної власності на землю, а отже могла знати про своє право на земельну частку (пай), в тому числі і від інших працівників. Той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, позивачкою не доведено. Крім того, розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почало проводитися з 1993 року, є загальновідомим фактом, яке проводилося відкрито, гласно. Тому, звернувшись до суду у серпні 2021 року, позивачка пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення своїх прав дізналася або повинна була дізнатися з часу отримання КСП «Україна» Державного акта (1995 рік) та проведення розпаювання земель колишніх колгоспників, однак у цей строк позивачка до суду не звернулася. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Згідно з ч. 1 ст. 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Звертаючись до суду, позивачка [PERSON] не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом. Посилання позивачки на позицію, викладену в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 27 серпня 2014 року в справі № 6-12823св14 (щодо непорушності права на земельну частку (пай) без обмеження строком позовної давності) спростовуються висновками, що містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року в справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 року в справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20, від 04 серпня 2021 року в справі № 617/537/19, які винесені пізніше, а отже мають враховуватися саме вони (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року, де зазначено, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію). Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав [PERSON] пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності нею не наведено.

Outcome: dismissed