Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Балаклійської районної державної адміністрації, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Чеської Республіки (Чехії), в строк з 15 липня 2017 року по 30 серпня 2017 року, неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі його матері, [PERSON], без згоди та супроводу батька, [PERSON], з метою оздоровлення та відпочинку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 14 грудня 2002 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. В 2016 році шлюб між сторонами розірвано, на підставі рішення Балаклійського районного суду Харківської області. З 2007 року позивач самостійно виховує сина. Відповідач нехтує своїми обов'язками, не бере у житті та вихованні сина ніякої участі, не спілкується з ним, не допомагає матеріально. Позивач посилається на те, що відповідач ніде не працює, аліменти фактично сплачувала держава. Позивач вказує, що лише вона опікується дитиною, тому вона повинна діяти в інтересах свого сина. Два останні роки під час літніх канікул вона намагалась поїхати з сином на відпочинок за кордон, таким чином не лише оздоровити дитину, ай розширити її світогляд. Позивач вважає, що такий відпочинок добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку дитини, як особистості. Позивач спробувала звернутися до відповідача за отриманням його згоди, однак спроба знайти відповідача виявилася марною. Позивач звернулась до тур агента та уклала договір про надання туристичних послуг, сплативши 10 відсотків передплати за тур «Азартна відпустка», країна перебування Чехія. Позивач зобов'язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, і по закінченню зазначеного строку забезпечити повернення дитини на Україну. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи /а.с. 37/, не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала та просила віднести за рахунок позивача судові витрати з судового збору /а.с. 38/. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст. 122 ЦПК України, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, наявними в матеріалах справи /а.с. 29, 30, 34/, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову суду не надав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Балаклійської районної державної адміністрації Молодовець Л.Р. в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги позивача підтримує /а.с. 31/. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 224 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Зі змісту рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 28 липня 2016 року, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 грудня 2002 року у відділі РАГС Київського РУЮ в м. Харкові /а.с. 8/. Даним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області їх шлюб розірвано. Судове рішення набрало законної сили /а.с. 8/. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції в м. Харкові 25 грудня 2002 /а.с. 7/. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Позивач має намір оздоровити дитину та розширити її світогляд шляхом відпочинку у Чеській Республіці (Чехія). При цьому позивачем визначений період перебування дитини за кордоном, а саме: з 15 липня 2017 року по 30 серпня 2017 року, що підтверджується договором від 08 лютого 2017 року, укладеним між ФОП [PERSON] та [PERSON] та заявкою на бронювання туристичних послуг /а.с. 15, 16/. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно п.п. 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до посилань позивача вона не в змозі отримати у добровільному порядку від відповідача нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон, оскільки їй невідомо його місце проживання. За змістом ч.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-ХІІ) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. На підставі встановлених судом обставин слід дійти висновку, що тимчасова поїздка позивача та її сина за кордон є однією з форм піклування за здоров'ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а бездіяльність відповідача у формі ненадання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, обмежує право дитини на повноцінний розвиток, не відповідає її інтересам, а тому не може бути перешкодою для тимчасової поїздки дитини до Чеської Республіки (Чехії) в період з 15 липня 2017 року до 30 серпня 2017 року. Крім того, слід зазначити, те, що відпочинок та оздоровлення дитини є доцільним під час літніх шкільних канікул, що буде відповідати інтересам [PERSON] та не порушуватиме прав його батька. На підставі викладеного і

Outcome: approved