Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що згідно ордеру № 37 від 03. 08. 1993 року вона є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS], яку отримала на сім»ю з двох осіб - себе та сина [PERSON]. [PERSON] без її згоди приватизував квартиру і 15. 02. 2003 року подарував своїй доньці [PERSON] На підставі цього договору [PERSON] зареєструвала своє місце проживання з донькою [PERSON] у вказаній квартирі, хоча до цього мала на праві власності іншу квартиру, яку продала, і стала мешкати у квартирі [ADDRESS]. На вселення [PERSON] та її дитини вона, як квартиронаймач, свої згоди не надавала, про її реєстрацію у квартирі нічого не знала. За її позовом рішенням Бердянського міськрайонного суду від 11. 03. 2010 року визнано незаконною приватизацію квартири, а також договір дарування. Не дивлячись на рішення суду відповідачі квартиру не звільняють, не дають їй ключі від вхідних дверей, хоча вона має намір там проживати. Вважаючи, що відповідачі самовільно вселилися в квартиру, без її дозволу, просить виселити їх без надання іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України. В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов і просить задовольнити. Пояснила, що вона з 1991 року прописана у квартирі, але оскільки з 1994 року в ній мешкають колишня невістка з онукою, вона не може користуватися квартирою. У с. Андріївка Бердянського району у неї є половина житлового будинку, але вона хоче проживати у своїй квартирі. Вона не давала своєї згоди ні на реєстрацію їх у квартирі, ні на її приватизацію, тому вони мешкають в ній незаконно. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що у той час коли вона перебувала у шлюбі з сином [PERSON], у неї дійсно була на праві власності квартира. ЇЇ продали за тієї умови, що батько подарує неповнолітній на той час доньці [PERSON] квартиру по [ADDRESS], це була умова, за якої орган опіки та піклування надав згоду на продаж квартири. Кошти від продажу пішли на поліпшення спірної квартири, установку опалювальної системи, косметичний ремонт. У неї немає іншого місця помешкання, і в квартирі вона проживає з 1994 року на законній підставі, [PERSON] ніколи до неї не зверталася з тим, щоб жити разом з ними, адже квартира однокімнатна, і син [PERSON] [PERSON] розлучився з нею і пішов жити до іншої родини. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що вона проживає у цій квартирі з моменту свого народження, а прописана при отриманні паспорту громадянина Україна. Вона з дитинства пам»ятає розмови про продаж іншої квартири, а також те, що її бабуся [PERSON] знала про це і про те, що ця квартира подарована їй батьком. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], виходячи з такого. Сторонами не оспорюється той факт, що квартира [ADDRESS] була надана у користування [PERSON] на підставі ордеру № 37 від 03. 08. 1993 року на сім»ю з двох осіб - [PERSON] і сина [PERSON] На даний час згідно довідки ОСББ «Злагода» від 25. 10. 2014 року квартира не приватизована, в ній зареєстровані та мешкають [PERSON] з 1994 року, [PERSON] з дня народження, зареєстрована по досягненню 16 років [INFO]. В квартирі зареєстровані, але не мешкають - [PERSON] - не мешкала в ній ніколи, [PERSON] проживав в квартирі з 1994 по 2005 рік. За договором дарування від 15. 02. 2003 року спірна квартира була подарована [PERSON] [PERSON]. За рішенням Бердянського міськрайонного суду від 11. 03. 2014 року у зв'язку з порушеннями в ході приватизації кватири визнано незаконною приватизацію квартири [PERSON], і сторони повернуті у первинний стан, визнано також недійсним договір дарування квартири від 15. 02. 2003 року. Також рішеннями Бердянського міськрайонного суду від 23. 03. 2011 року, 14. 06. 2013 року, постановою Бердянського міськрайонного суду від 17. 01. 2012 року встановлена правомірність реєстрації у спірній квартирі [PERSON] і [PERSON], а також визначена правомірність їх проживання. Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Позивачка посилається на ч. 3 ст. 116 ЖК України, яка передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Проте суд зважає на те, що дана стаття стосується тих осіб, які відразу вселилися в житло без законних на то підстав, і не може бути застосована до тих, які на момент вселення і реєстрації в квартиру мали на те законні підставі та належні дозволи, які згодом відпали з незалежних від них обставин. Тобто у даному випадку не можна вважати, що станом на 1994 рік [PERSON], і [PERSON], вселилися у квартиру без достатніх правових підстав. На той час вони були членами сім»ї [PERSON], який був зареєстрований і проживав у квартирі, і тільки на тій підставі, що на це не давала своєї згоди [PERSON], не може свідчити про незаконність їх вселення і постійного проживання. Крім того, ще у 1994 році при вселенні колишньої невістки з дитиною в квартиру позивачка знала про те, що вона своєї згоди на це не давала, але не зверталася до суду з відповідним позовом. Частини 2, 3 ст. 64 ЖК У країни передбачають, що до членів сім»ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім»ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім»ї. На підстав вищевикладеного суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed