Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про надання права на шлюб, посилаючись на те, що вона є неповнолітньою і не досягла шлюбного віку, проте вирішила укласти шлюб, який відповідає її інтересам, оскільки вона з [PERSON] , підтримують близькі стосунки та бажають створити сім`ю, до того ж, [PERSON] від`їжджає на довгострокове відрядження за кордон. В судове засідання заявник не з`явилася, надавши до суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення заяви не заперечують. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що заявниця [PERSON] народилась [INFO] , тобто, на момент розгляду справи має повних 17 років, що підтверджується копією паспорта громадянина України [NUMBER] . Заявниця [PERSON] звернулась до суду з заявою про надання права на шлюб з [PERSON] , [INFO] , мотивуючи її тим, що у них склались теплі взаємні відносини, тому бажають створити сім`ю, до того ж, [PERSON] від`їжджає на довгострокове відрядження за кордон. Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються справи, зокрема, про надання права на шлюб. Загальна декларація прав людини у частині першій статті 16 проголосила право чоловіка і жінки, які досягли повноліття, одружуватися і засновувати сім`ю. Відповідно до статті 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, «за чоловіками та жінками, які досягли шлюбного віку, визнається право на одруження і право засновувати сім`ю». Право на шлюб чоловіка і жінки, які досягли шлюбного віку, закріплено у статті 12 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Відповідно до ст. 22 СК України, шлюбний вік для чоловіків та жінок встановлюється у вісімнадцять років. Особи, які бажають зареєструвати шлюб, мають досягти шлюбного віку на день реєстрації шлюбу. Згідно ст. 23 СК України, право на шлюб мають особи, які досягли шлюбного віку. За заявою особи, яка досягла шістнадцяти років, за рішенням суду їй може бути надано право на шлюб, якщо буде встановлено, що це відповідає її інтересам. Відповідно до роз`яснень п. 2 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», заява про надання особі, яка досягла чотирнадцяти років, права на шлюб (ст. 23 СК України) повинна розглядатися судом в окремому провадженні. При цьому до участі в справі залучаються один або обоє батьків (усиновлювачів) неповнолітньої дитини, піклувальник, особа, з якою передбачається реєстрація шлюбу, а також інші заінтересовані особи. Заперечення батьків (піклувальників) щодо надання права на шлюб не є підставою для відмови в задоволенні заяви, оскільки головним критерієм для задоволення заяви про надання права на шлюб є встановлення судом факту про відповідність такого права інтересам заявника. Отже, предметом доказування у даній категорії справ є обставини, які свідчать про відповідність надання права на шлюб інтересам особи, яка не досягла шлюбного віку, в тому числі обставини, що свідчать про фізіологічну та психологічну готовність заявника до шлюбу. Ці обставини можуть підтверджуватися в суді довідкою про вагітність, свідоцтвом про народження дитини заявника або іншими доказами, що виявляють такі підстави для надання права на шлюб. Таким чином, і чинне законодавство України, і міжнародні договори, які ратифіковані Україною, пов`язують право укладати шлюб із досягненням шлюбного віку, що викликане необхідністю досягнення особистістю певної зрілості для такого кроку і подальших змін у житті. Існування виключень з цього загального правила передбачає беззаперечно обґрунтовані, поважні та вагомі підстави для надання права на шлюб в кожному конкретному випадку, оскільки вирішуючи питання про надання права на шлюб, суд має бути безумовно впевненим, що надання такого права відповідає інтересам особи, стосовно якої дане питання вирішується. В даному випадку, лише та обставина, що заявниця з [PERSON] мають взаємні почуття, бажають створити повноцінну сім`ю, проживати разом, а також те, що [PERSON] від`їжджає за кордон, сама по собі не може бути підставою для надання права на шлюб. Для того, щоб зробити висновок про те, що ранній шлюб відповідатиме інтересам дитини, необхідно суду надати належні та достатні докази. Однак, [PERSON] на підтвердження вказаних обставин щодо надання права на шлюб, належних та достатніх доказів суду не надала. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, виходячи з аналізу положень чинного законодавства, матеріалів справи, враховуючи, що заявницею не надано доказів, і судом не встановлено обставин, що надання права на шлюб відповідатиме інтересам заявниці, суд вважає, що правові підстави для задоволення заяви [PERSON] про надання права на шлюб, відсутні.

Outcome: dismissed