Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила розділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у приватну власність автомобіль NISSAN QASHQAI, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. В обґрунтування позову зазначила, що 10 червня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Харкова було зареєстровано шлюб з відповідачем [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 320. На даний момент на розгляді в суді знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, від шлюбу дітей не мають Під час перебування у шлюбі ними були придбані у кредит два автомобілі Шевроле Авео, реєстраційний номер [NUMBER] та NISSAN QASHQAI, реєстраційний номер [NUMBER]. Кредитний договір був укладений на ім»я відповідача, однак сплачує його позивач за власні кошти. Вважає, що автомобіль Шевроле Авео має залишитися у власності відповідача, а автомобіль NISSAN QASHQAI у її власності. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.12.2013 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю (а.с.34). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21.01.2014 року відмовлено у прийнятті відповідачем [PERSON] визнання позову [PERSON] по визнання право власності на автомобіль NISSAN QASHQAI, реєстраційний номер [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя ( а.с.44). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, підтвердили фактичні обставини, викладені у позовній заяві. Позивач [PERSON] пояснила, що вона фактично вносить періодичні платежі банку, однак квитанції заповнювала на ім.»я відповідача [PERSON] До банку із письмовою заявою про заміною сторони у зобов»язанні не зверталась. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Маляр Я.А. проти задоволення позову заперечував. Послався, зокрема на те, що власником спірного автомобіля є банк. Автомобіль NISSAN QASHQAI, реєстраційний номер [NUMBER] переданий у лізинг (найм) відповідачу [PERSON] до лютого 2018 року. За умови належного виконання лізингоодержувачем свої обов»язків даний автомобіль перейде у його власність, але не раніше 19 лютого 2018 року. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 10 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Харкова було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 320 (а.с. 10) Як вбачається із матеріалів справи, спірний автомобіль NISSAN QASHQAI, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], 19 лютого 2013 року зареєстрований за ПАТ КБ «Приватбанк» ( а.с. 12). Відповідно до заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу № НА00А-65749189 від 11.02.2013 року [PERSON], діючи в межах повної цивільної дієздатності, приєднався, шляхом написання заяви від 11.02.2013 року, до умов типового договору лізингу, розміщеному на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Термін дії договору лізингу визначений сторонами у 60 місяців, що становить 5 років. Тобто, зобов»язальні відносини між сторонами діють до 11 лютого 2018 року (а.с.9). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст. 629 цього Кодексу зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно умов договору поруки, укладеного 21 лютого 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] предметом договору є надання поруки поручителем перед лізингодавцем за виконання [PERSON] зобов'язань за заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 11.02.2013 року, згідно якої лізингодавець, тобто ПАТ КБ «Приватбанк» на умовах фінансового лізингу передав у платне володіння та користування предмет лізингу: автомобіль згідно специфікації, викладеної у додатку № 1 до договору фінансового лізингу (а.с. 7) Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97 від 16 грудня 1997 року № 723/97 (далі - Закон № 723/97) передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'яку щодо повернення речі, наймодавець має прав вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Виходячи з наведених правових норм, та фактичних обставин, що підтверджені належними письмовими доказами, позивач помилилась при визначенні предмету спільної сумісної власності у виді автомобіль NISSAN QASHQAI, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], так як вказана річ не належить подружжю на праві власності, а є предметом зобов»язальних правовідносин одного із подружжя. За таких умов зобов»язання за договором лізингу відповідача [PERSON] не свідчать про набуття ним на час звернення до суду позивача [PERSON] із позовом про поділ сумісного майна подружжя права власності на автомобіль NISSAN QASHQAI, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, єдиною необхідною умовою для поділу між сторонами майна є встановлення факту його належності на праві спільної сумісної власності та вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно з'ясовувати джерело і час його придбання, а до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п. п. 23, 24 Постанови). Отже, позивачем не доведено факт належності відповідачу права спільної сумісної власності на автомобіля NISSAN QASHQAI, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. У зв»язку з цим у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed