Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про виселення його з належного їй житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], посилаючись на те, що 11.11.1995 року вона вступила в шлюб з відповідачем, який в 2015 році був розірваний з вини останнього, який зловживав спиртними напоями, вчиняв скандали та сварки. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в її домоволодінні, при цьому створює неможливі для спільного з ним проживання умови, так як у нетверезому стані вчиняє скандали, за що неодноразово притягувався до відповідальності. Превентивні міри запобігання правопорушень, які застосовувались поліцією до відповідача, а також з боку сільської ради, позитивних наслідків не дали. Відповідач продовжує зловживати спиртними напоями, вчиняє крадіжки її речей. Зазначає також, що під час шлюбу з відповідачем вони проживали в її будинку, який вона успадкувала від батьків. Після повені 2008 року будинок було зруйновано і вона отримала за нього грошову компенсацію. За ці кошти вона збудувала новий будинок, при цьому відповідач не приймав участі у його будівництві, постійно зловживав спритними напоями, ніде не працював. Просить виселити відповідача з її житлового будинку без надання іншого житла. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В своєму поясненні позивачка послалась на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав і суду пояснив, що будинок в якому проживають сторони у справі було зведено останніми за час перебування у шлюбі, спільними зусиллями подружжя, відтак спірна будівля є їх спільною власністю. Після розірвання шлюбу між позивачкою і відповідачем склалися неприязні стосунки, як наслідок між ними часто виникають скандали та сварки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] і [PERSON] з 11.11.1995 року по 14.12.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі. З 2008 року і на даний час вони проживають за адресою: [ADDRESS]. Між позивачкою та відповідачем останнім часом мають місце скандали та сварки. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її законних прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379-382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Способи захисту прав власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказувала, що вона є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а відповідач у справі, її колишній чоловік, створює неможливі для спільного проживання з ним в одному будинку умови. Відповідно до технічного паспорту від 13.05.2016 року на земельній ділянці по [ADDRESS] Чернівецької областіпобудовано самовільно житловий будинок літ.А, літню кухню літ.Б, сараї літ.В,Г,Е. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна №67337332 від 05.09.2016 року право власності на будинок [ADDRESS] за ким не зареєстровано. Наведене свідчить про те, що спірна будівля не набула юридичного статусу нерухомого майна, тобто не стала об'єктом цивільного обороту як нерухомість. [PERSON] не набула права власності на спірний об'єкт в установленому законом порядку, а отже не є власником цього будинку. Частиною 3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї та колишніх членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний будинок є її приватною власністю, а відповідач своїми діями створює неможливі для спільного проживання з ним в одному будинку умови. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача зазначав, що спірний будинок було побудовано сторонами під час шлюбу, в т.ч. зусиллями відповідача. Наявні у матеріалах справи постанови про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП (постанови Герцаївського районного суду від 11.02.2015 року, від 12.05.2015 року та від 25.04.2016 року) не містять даних про порушення відповідачем правил співжиття. Вказане лише підтверджує факт наявності між сторонами вкрай негативних стосунків, постійних сварок. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] щодо виселення [PERSON] У відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі слід залишити за позивачкою, оскільки їй в позові відмовлено. На підставі наведеного, ст.ст.15, 319, 321, 328, 379, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.9, 116, 150, 157 ЖК України,

Outcome: dismissed