Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 26.04.1996 року відділом РАГС адміністрації Приморського району м. Владивосток Приморського краю, актовий запис №259, мотивуючи тим, що з липня 2012 р. вона та відповідач проживають окремо, шлюбні відносини припинено, спільне господарство не ведеться. Під час шлюбу у них народилися троє дітей: син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO] Вважає примирення неможливим через втрату почуття любові та поваги. За таких обставин, вважає, що подальше проживання та збереження шлюбу неможливе. Та, уточнивши позовні вимоги, просила виділи майно, що є спільним майном подружжя, а саме 1/2 частину будинку [ADDRESS], що належить відповідачу на праві власності, придбаного у період шлюбу, і визнати за нею право власності на вказану частку будинку із припиненням права власності за відповідачем (а.с.49-51). В судовому засіданні позивач не прибула, представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по вказаній справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, про причину неприбуття не повідомив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за відсутності заперечень до того позивача. Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 26.04.1996 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 05.07.1996 р. Від шлюбу мають трьох дітей: сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження останніх серії [NUMBER] від 24.06.1997 р., серії [NUMBER] від 28.12.2002 р. та серії [NUMBER] від 21.10.2008 р. - відповідно (а.с.6-8). Спір про вирішення місця проживання малолітніх дітей між сторонами не існує. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати. Частиною 1 статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч.3 ст.10 та ч.ч.1,2 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зважаючи на вимоги ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно договору купівлі-продажу від 28.05.2009 р. власником будинку [ADDRESS], належить [PERSON], що підтверджується і витягом з Державного реєстру правочинів № 7329831 від 28.05.2009 р., а також витягу про Реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22905255 від 02.06.2009 р. (а.с. 21-26). Отже, суд вважає за можливе житловий будинок по [ADDRESS] визнати спільним майном подружжя. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved