Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила виселити [PERSON], [INFO] з квартири за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири площею 61,88 кв.м. за адресою: [ADDRESS], в якій разом з нею проживають та зареєстровані [PERSON] син, [PERSON] (онука) та [PERSON] (колишня невістка). 27 червня 2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, однак відповідач по даний час продовжує проживати у вищевказаній квартирі, при цьому не сплачує за комунальні послуги, не бере активної участі у веденні господарства та чинить перешкоди власнику квартири у користуванні нею. Як зазначає позивач відповідач постійно створює конфлікти та сварки, неодноразово проявляла агресивність та наносила позивачу та своєму колишньому чоловікові тілесні ушкодження, користується та дозволяє собі пошкоджувати побутову та кухонну техніку, систематично налаштовує внуків на неналежне ставлення до бабусі. Враховуючи вищенаведене, з посиланням на положення ст. 116 Житлового кодексу України, ст. 319, 386, 391 Цивільного кодексу України позивач звернулася до суду з даною позовною заявою. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та додатково пояснила, що відповідач її постійно ображає та створює умови за яких проживання у власній квартирі стає нестерпним, позивач бажає проводити ремонт у квартирі, однак відповідач їй чинить перешкоди у цьому та взагалі позивач має намір продати квартиру. Відповідач у запереченнях на позовну заяву від 12.12.2016р. (а.с. 30-31) та в судових засіданнях з позовними вимогами не погодилася та просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що 16.04.1994 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, після чого вона зареєструвалась за адресою: [ADDRESS], де і проживає по даний час. Шлюб було розірвано відповідно до рішення Ленінського міського суду міста Вінниці від 05.12.2001р., під час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON]. Син [PERSON] помер 18.07.2016р. Всі питання виховання, догляду та утримання дітей лежали на її плечах, позивач не допомагала ні матеріально, ні морально. На думку відповідача факт розірвання шлюбу з [PERSON] та той факт, що вона категорично не сплачує за комунальні послуги є недоцільним, оскільки згідно ст. 64 ЖК України, якщо особи перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється онукою позивача та донькою відповідача, вони разом, в тому числі її батько [PERSON], проживають за адресою: [INFO]. З її батьком вона та її мати практично не спілкуються, оскільки той ніколи їм не допомагав, а все те, що зазначила позивач у позовній заяві не відповідає дійсності, оскільки всі сварки створює сама [PERSON] Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу №1773 від 15 червня 1992 року, який зареєстрований Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації 29 липня 1992 року за реєстровим №1595, [PERSON] являється власником трикімнатної квартири загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. (а.с. 11-14, 57, 58) З довідки №732 від 15.10.2005р. слідує, що за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] (позивач), [PERSON] (син позивача), [PERSON] (невістка), [PERSON] (внук), [PERSON] (внучка). (а.с. 46) З копії особового рахунку №200012 від 23.07.2016. вбачається, що за адресою: [ADDRESS] постійно проживали [PERSON], [INFO] - власник квартири, [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - невістка, [PERSON], [INFO] онук (вибув 22.07.2016р.), [PERSON], [INFO] - онука. (а.с. 9) Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-АМ №350031 від 22 липня 2016 року, [PERSON] помер 22 липня 2016 року. (а.с. 10) Отже, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що на даний час в квартирі [ADDRESS] проживає чотири особи: позивач [PERSON] - власник квартири, її син [PERSON], онука [PERSON] та відповідач [PERSON]. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача [PERSON], який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 5 листопада 2001 року, яке набуло законної сили 5 грудня 2001 року. (а.с. 32) Однак, не дивлячись на розірвання шлюбу відповідач продовжувала та продовжує проживати у [INFO], власником якої є позивач. З матеріалів справі та пояснень сторін вбачається, що сторони не знаходять порозуміння щодо спільного проживання, на побутовому рівні між позивачем, її сином та відповідачем постійно виникають конфлікти. Зокрема, [PERSON], спричинивши 18.05.2014р. легкі тілесні ушкодження [PERSON], вироком апеляційного суду Вінницької області від 25 грудня 2014 року визнаний винним та засуджений за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України до 200 годин громадських робіт. (а.с. 34-35) Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що позивачу - [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу №1773 від 15 червня 1992 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №80178037 від 13.02.2017р. (а.с. 11-14, 57, 58) Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до статті 41 Конституції України, яка кореспондується з положеннями частини 1 статті 317 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). За приписами частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 160 Житлового кодексу України (далі ЖК України) члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно зі статтею 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Положеннями частини 4 статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, з аналізу вищенаведених норм та фактичних обставин справи слідує висновок про те, що відповідач, незважаючи на перебування до 2001 року у шлюбі з сином позивача, не належала та не належить на даний час до членів сімї позивача [PERSON], а підстави для визнання відповідача членом сімї позивача відсутні. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS], чим чинить перешкоди власнику квартири у користуванні своє власністю на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункту 33 Постанови від 07.02.2014р.\~№5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив судам, що відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS], а відповідач, не являючись членом сімї позивача, зареєстрована та проживає за вказаною адресою, чим чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про їх задоволення. Заперечення відповідача щодо того, що ним викуплено приміщення літньої кухні судом до уваги не приймається, оскільки жодних доказів на підтвердження таких тверджень відповідачем не надано. Посилання відповідача на ту обставину, що відповідно до ст. 64 ЖК України особи, які перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї, судом до уваги не приймається, оскільки як зазначено вище відповідач не являлась та не являється членом сімї власника квартири. Посилання відповідача на положення статті 110 ЖК України, щодо того, що громадянам при виселенні надається інше жиле приміщення, судом також до уваги не приймається, оскільки зазначена норма не поширюється на спірні правовідносини враховуючи те, що відповідач без достатніх правових підстав проживає в оспорюваній квартирі. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн. витрат, повязаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved