Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, в якій просить встановити факт проживання однією сім'єю з померлим [INFO] [PERSON] та визнати за нею право власності на спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] земельної частки (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шебелинське» сел. Донець Зміївського району Харківської області, розміром 3,60 га., в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та майнового паю у майні КСП «Шебелинське», реорганізованого в сільськогосподарський виробничий кооператив «Шебелинський» сел. Донець Зміївського району Харківської області. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер [PERSON], з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки подружжя. На день смерті [PERSON] була зареєстрована у квартирі, що належала останньому. Після його смерті залишилася спадщина, однак при зверненні до нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вважає, що відповідно до ст. ст. 1261, 1268 ЦК України, право на прийняття спадщини переходять до неї, інших спадкоємців не має. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву, в якій відмовилася від попередньо поданої заяви про залишення позовної заяви без розгляду, просила справу розглянути по суті заявлених вимог, за її відсутності без фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису. Представник відповідача територіальної громади в особі Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області до суду не з'явився, 19 серпня 2015 року до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Судове засідання проведено у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, так як в судове засідання не прибули всі особи, які беруть участь у справі. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], зареєстрованого Залиманською сільською радою Балаклійського району Харківської області, про що в Книзі реєстрації смертей 13 листопада 2002 року зроблено відповідний актовий запис за № 16. (а.с. 9) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із квартири [ADDRESS], що належала померлому на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області 22.02.2002 р. справа № 2-382/2001 р., зареєстрованого в КП «Зміївське БТІ» 26.04.2002 р. за р-р в кн. 6-42 (а.с. 11), земельної частки (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Шебелинське» сел. Донець Зміївського району Харківської області, розміром 3,60 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) та майнового паю у майні КСП «Шебелинське», реорганізованого в сільськогосподарський виробничий кооператив «Шебелинський» сел. Донець Зміївського району Харківської області. (13, 14) З відомостей, наданих Зміївською державною нотаріальною конторою, вбачається, що після померлого [INFO] [PERSON], з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. (а.с. 24) В ході проведення обстеження місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], встановлено, що [PERSON] дійсно мешкає за вказаною адресою разом з сином [PERSON] З 1998 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом в фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство. [PERSON] поховала свого чоловіка [PERSON], померлого [INFO], за власний рахунок, здійснювала догляд по день смерті, у зв'язку з тим, що [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження голови і знаходився на лікуванні у Харківській лікарні. До моменту смерті [PERSON] проживали разом в квартирі, яка залишилась [PERSON] у спадок після смерті матері. [PERSON] була і залишається зареєстрованою у даній квартирі. ( а.с.10) Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року. Оскільки спадщина відкрилася до 01.01.2004 року, то правовий режим спадкового майна та час відкриття спадщини встановлюється за нормами Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Часом відкриття спадщини відповідно до ст. 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. ч. 1 ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Суд звертає увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] Стосовно вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім'єю з померлим [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. В свою чергу частина 2 ст. 21 СК України встановлює, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Серед іншого, суд надає оцінку тій обставині, що позивачка просить суд встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу до моменту його смерті, тобто до [INFO]. Разом з тим, інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки без шлюбу, який породжує юридичні наслідки, передбачений нормами ЦПК України та СК України і такий факт може бути встановлений лише починаючи з 01 січня 2004 року. До фактичних сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми CK України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. За вказаних вище обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про встановлення факту її проживання з спадкодавцем однією сім'єю без реєстрації шлюбу до [INFO]. Оскільки вимоги про визнання права вланості на спадкове майно є похідними від вимоги про встановлення факту, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню щодо цих правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в зв'язку з їх необгрунтованістю.

Outcome: dismissed