Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] , які є батьками позивача та відповідача, з 1973 року проживали у квартирі [ADDRESS] . Батьки сторін у справі розірвали шлюб 14 червня 1986 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 липня 2002 року, виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11 липня 2002 року №1042, спірна квартира належала на праві приватної спільної часткової власності по ј частки батькам сторін у справі, позивачу та її сину - [PERSON] ( третій особі). Батько позивача - [PERSON] помер [INFO] ; після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входила і належна йому ј частка квартири [ADDRESS] . На час смерті із ним проживала лише [PERSON] , що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 липня 2009 року у справі №2-3492/09, однак, оскільки не була дружиною померлого не вважалася такою, що прийняла спадщину і не претендувала на спадкування. Натомість відповідач, бажаючи прийняти спадщину після смерті батька, звернулася до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, який був задоволений. Проте [PERSON] після отримання рішення суду жодних дій для подальшого прийняття спадщини не вчинила. Позивач, будучи ознайомленою із рішенням суду, добросовісно вважала, що відповідач прийняла спадщину після смерті батька і вступила у володіння його часткою. Однак відповідач не проживала у спірній квартирі з 1981 року, [PERSON] проживала у квартирі до 2002 року та з 2009 року безперервно по даний час. Мати сторін у справі - [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, яку [PERSON] прийняла, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, щодо належної матері ј частки спірної квартири. Таким чином, на даний час позивач є власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Разом із тим, під час оформлення спадщини після смерті матері вона дізналася, що частка [PERSON] ніким не успадкована. Позивач, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, вважає, можливим визнання за нею права власності на ј частку квартири за набувальною давністю, оскільки добросовісно вважала, що відповідач прийняла спадщину після смерті батька, відкрито безперервно здійснює володіння майном, проживаючи у квартирі з 2009 року, тобто більше 10 років є давнісним володільцем оспорюваної частки квартири і обґрунтовано претендує на визнання права власності на це майно. Відтак позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на ј частку квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року витребувано від Першої вінницької державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2020 року із занесенням до протоколу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа) Вінницьку міську раду було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Вінницька міська рада, отримавши позовну заяву (доступ до справи через систему «Електронний суд»), надали свої пояснення, заперечуючи щодо задоволення позову та вказуючи, що позивач не вірно обрала спосіб захисту права. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки у судове засідання не повідомила, жодних заяв від неї не надходило, відзиву не надала, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Причини неявки у судове засідання не повідомив, жодних заяв від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вінницької міської ради Ніконюк О.В. в судовому засіданні надав пояснення аналогічні, викладеним в поясненнях. При цьому також звернув увагу, що відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах. Суд, заслухавши учасників справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Дана обставина підтверджується матеріалами справи та ніким не оспорюється. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 07 травня 2009 року шлюб між батьками сторін у справі розірваний 14 червня 1986 року, актовий запис №379. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 лютого 2020 року №201592449 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками по ј частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08 листопада 2004 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 липня 2009 року в справі № 2-3492/09 [PERSON] визначений додатковий двомісячний строк, з моменту набуття рішенням суду законної сили, для звернення з заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Однак за даними відповіді Першої вінницької державної нотаріальної контори від 27 травня 2020 року № 982/02-14 на ухвалу суду від 18 травня 2020 року, згідно із даними Спадкового реєстру та архівними даними, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. [INFO] померла [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 травня 2019 року [PERSON] є спадкоємцем майна померлої [PERSON] - ј частки квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстроване за позивачем 02 травня 2019 року, номер запису про право власності 31389328, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» від 02 березня 2020 року №1426 у спірній квартирі позивач [PERSON] проживала з 17 липня 1973 року по 21 серпня 2002 року, та з 02 березня 2020 року проживає у ній без реєстрації. За актом №12043 від 23 лютого 2020 року убачається, що у квартирі [ADDRESS] [PERSON] фактично проживає без реєстрації безперервно з 2009 року. Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] , посилаючись на норми ст. 344 ЦК України, вважає, що має право на визнання за нею права власності на спірну частку квартиру за набувальною давністю, адже добросовісно вважала, що відповідач прийняла спадщину після смерті батька, відкрито безперервно здійснює володіння майном, проживаючи у квартирі з 2009 року, тобто більше 10 років. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України. Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Відповідно до ст. 1216, 1217 спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. ЦК України визначено, що спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, кого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Статтею 1268 ЦК України передбачено, що для здійснення права на спадкування необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Реалізація права на спадкування спадкоємцем, закликаним до спадкування, здійснюється шляхом прийняття ним спадщини з подачею до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття в шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1269-1270 ЦК України). Частиною 1 ст. 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі неприйняття спадщини і спадкоємцями за заповітом, і спадкоємцями за законом, спадщина визнається відумерлою (ст. 1277 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його доньки - позивач та відповідач у справі, однак жодна із них спадщину не прийняла у визначений законом спосіб. Обставини, що свідчили б про зворотне відсутні. Відповідач, незважаючи на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 21 липня 2009 року, визначеним їй цим рішенням додатковим строком для прийняття спадщини не скористалася, із відповідною заявою до нотаріуса не зверталася. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. За таких умов орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини не позбавлений права визнання спадщини відумерлою в порядку, визначеному законом. У роз`ясненнях судам, які містяться у пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України у розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Правильне застосування статті 344 ЦК України, визначення законності об`єкта володіння, добросовісності заволодіння чужим майном передбачає, у тому числі, встановлення кола осіб, які можуть мати майнові права на спірне нерухоме майно. З огляду на викладене, зважаючи на суб`єктний склад осіб, які вправі заявити вимоги щодо спірного майна, суд дійшов висновку, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, а саме - [PERSON] . Зважаючи на те, що спадщина спадкоємцями не прийнята належним відповідачем у даному випадку є орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини - Вінницька міська рада. Вказаний орган з ініціативи суду був залучений до участі в справі як третя особа, однак позивач своїм правом на зміну статусу цього органу та залучення його як відповідача не скористався, хоча питання з`ясування кола осіб розглядалося судом та суд звертав увагу сторони позивача на вказане питання, однак позивач, реалізуючи свої процесуальні права, на власний розсуд самостійно визначив відповідача у даній справі. Суд же позбавлений права з власної ініціативи залучати до участі в справі співвідповідача чи здійснювати його заміну. Крім того, слід звернути увагу, про що вказувалося вище, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. При цьому, при доведенні добросовісності слід довести, що володілець майна, тобто позивач, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. В той же час, як слідує за матеріалів справи позивач була обізнана відносно того, хто був власником ј частки квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю. З огляду на викладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed