Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - поділити майно, набуте позивачем за час шлюбу з відповідачем, виділивши їй ? частину квартири [ADDRESS]; - визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], до складу якої входять коридор № 1 площею 7,11 м2., ванна № 2 площею 2,6 м2., вбиральня № 3 площею 1,0 м2., кухня № 4 площею 7,8 м2., кімната № 5 площею 11,5 м2., кімната № 6 площею 16,8 м2. та лоджія площею 3,9 м2.; - усунути перешкоди у праві користування ? частиною квартири [ADDRESS], шляхом вселення позивача у вказану квартиру. Зазначила, що 27 березня 2004 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. За час шлюбу за спільні кошти з відповідачем придбали у 2008 році двокімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 23000 гривень, яка була зареєстрована за відповідачем. У 2012 році відносини з відповідачем погіршились, виникали постійні сварки та скандали, в результаті чого рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.10.2012 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач став прискіпливо до неї ставитися та неодноразово намагався виселити з придбаної квартири, в якій вона зареєстрована. В першій половині дня 06 жовтня 2013 року відповідач намагався змінити вхідні двері до спірної квартири, але вона завадила йому це зробити, внаслідок чого, між ними виникла сварка. Увечері того ж дня відповідач виселив її з квартири. З приводу незаконного виселення вона зверталася до Бердянською МВ УМВС України в Запорізькій області із заявою про вчинення відповідачем злочину. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав. Додатково зазначив, що спірна квартира придбана для проживання сім'ї [PERSON]. Вважає, що відповідачем не надано доказів в підтвердження обставини, що квартира є його особистою власністю. Позивач має право користуватися частиною квартири та проживати в ній. Не наполягає на допиті свідка[PERSON]. Відповідач та його представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали. Зазначили, що з 27.03.04 року по 16.10.12 року відповідач дійсно перебував у шлюбі з [PERSON], за час якого народилася донька. Спільних коштів у подружжя не було. Позивач не працювала та в неї не було трудової книжки. Відповідач їздив до Росії, де працював на будівництві, а гроші пересилав дружині. Згодом [PERSON] дізнався, що [PERSON] витрачала гроші на свої потреби, пиячила, за дитиною не доглядала, водила сумнівні знайомства та вела спосіб життя недостойний для одруженої жінки та матері. Мати відповідача є приватним підприємцем та запропонувала синові купити окреме житло. За договором купівлі-продажу 24.01.08 року мати відповідача продала однокімнатну квартиру, надала гроші відповідачу та знайшла підходящу квартиру. 29.01.08 року за договором купівлі-продажу відповідач на гроші, надані йому матір'ю, придбав за 30000 доларів США двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Проте, життя з позивачкою не наладилося та з липня 2012 року відповідач проживав окремо від неї з донькою. Вказують, що позивач сама виселилася з квартири та вивезла всі речі. Відповідач на даний час зареєстрував шлюб з іншою жінкою та проживає в спірній квартирі разом зі своєю донькою, дружиною та дитиною дружини. Вказують, що фактично мати відповідача подарувала йому кошти в сумі 30000 доларів США, тому вважають, що як гроші, так і спірна квартира, придбана за ці гроші, є особистою власністю відповідача. Спільних коштів на купівлю квартири у подружжя не було. Аналізуючи докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27 березня 2004 року. За час шлюбу народилася донька [PERSON], [INFO]. Зазначене підтверджено свідоцтвами про одруження та про народження дитини. Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 24 січня 2008 року та посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (реєстр. № 233) [PERSON] - мати відповідача, продала належну їй однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 29 січня 2008 року та посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (реєстр. № 322) [PERSON] купив та придбав у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за рішенням Бердянського міськрайонного суду від 16 жовтня 2012 року (справа № 801/7024/2012, рішення набрало чинності 27 жовтня 2012 року). Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду від 18 грудня 2013 року (справа № 310/11281/13-ц) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 01.10.13 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно розрахунку, виконаного головним державним виконавцем відділу ДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області від 09.07.14 року № 34295, борг зі сплати аліментів станом на 24.06.14 року становить 3519,92 грн. Відповідно до довідки ОСББ «Каскад» від 06.05.14 року № 23 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та члени сім'ї: дружина [PERSON], донька [PERSON], [INFO], донька дружини [PERSON], [INFO], колишня дружина [PERSON]. Згідно показів свідка [PERSON], яка є матір'ю відповідача, позивач відношення до вказаної квартири не має. Син з невісткою та дитиною проживали в однокімнатній квартирі, яка їй належала. Вказує, що вирішила продати квартиру та придбати синові двокімнатну квартиру. Разом із сином вибирали квартиру. Однокімнатну квартиру продала за 24000 доларів США. Двокімнатна квартира придбана за 30000 доларів США. Для придбання цієї квартири додала 6000 доларів США до коштів від проданої однокімнатної квартири та 30000 доларів США передала синові. Різниця у даті продажу та даті купівлі всього чотири дні. Самостійного доходу невістка не мала, пиячила, дитиною не опікувалася. На даний час в квартирі проживає син з донькою, новою дружиною та донькою дружини. Допитана в якості свідка [PERSON], яка є бабусею відповідача, показала, що батьки відповідача бажали, щоб у нього була своя квартира. Коштів для придбання квартири у подружжя [PERSON] не було. Спочатку батьки відповідача придбали однокімнатну квартиру. Доходу у позивачки не було, всі кошти вона витрачала на себе. Дитина від неї збігала. На даний час в квартирі проживає онук з донькою, новою дружиною та дитиною дружини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що приходила в гості в січні 2008 року. Бачила на столі долари США. Батьки відповідача сказали, що продали однокімнатну квартиру та додали грошей, які дарують синові для придбання двокімнатної квартири. Згідно показів [PERSON], допитаного в якості свідка, він разом з відповідачем працював в Росії. Позивач проживала в м.Бердянськ. Відомо про те, що [PERSON] переказував гроші дружині та коли приїжджав додому грошей не було. У позивача грошей не було та самостійно придбати квартиру вона не могла. Відповідно до ст.ст. 20, 57, 60, 61, 68, 70, 72 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності , може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його підчас шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначена позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме: двокімнатна квартира [ADDRESS] не є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки зазначене майно хоча і набуте за час перебування в шлюбі, проте джерелом його набуття не є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя - спірна квартира придбана за кошти [PERSON], надані йому його матір'ю [PERSON]. Враховуючи викладене, заявлені позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], про поділ спірної квартири та про визнання права власності на ? частину спірної квартири задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про усунення перешкод у праві користування частиною спірної квартири шляхом вселення, оскільки квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON], шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, право користування зазначеною квартирою у позивача відсутнє.

Outcome: dismissed