Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , з вимогами: «В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля «MITSUBISHI LANCER», 2007 року випуску, (кузов № [NUMBER] ) в розмірі 61 400 грн.» 18 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 27 листопада 2019 року представник відповідача - адвокат Старовойт В.П. подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 27 листопада 2019 року представник позивача - адвокат Зарубіна Т.М. подала відповідь на відзив з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства. 09 грудня 2019 року представник відповідача - адвокат Старовойт В.П. подав заперечення на відповідь на відзив, з викладенням позиції про придбання спірної квартири, про достовірність документів, які підтверджують отримання відповідачем коштів у позику, про стягнення компенсації вартості відчуженого автомобіля. 10 січня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до проведення експертами судової автотоварознавчої експертизи. 13 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у справі. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Представник позивача - адвокат Зарубіна Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, з 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами, як подружжям, придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль «MITSUBISHI LANCER», позивач наголошує, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вони проживали як одна сім`я, вели спільне господарство, працювали та мали стабільний дохід, тому при поділі майна подружжя слід виходити з презумпції права спільної сумісної власності на це майно, яке придбане під час шлюбу. Сімейно-шлюбні відносини між колишнім подружжям припинено лише 11 березня 2018 року, однак відповідач до припинення шлюбу на власний розсуд та без згоди позивача розпорядився транспортним засобом, продав автомобіль та отримані від реалізації кошти використав на власні потреби, тому позивач вимагає від відповідача виплати грошової компенсації в розмірі Ѕ частини вартості спірного автомобіля, що є предметом позову. Відповідач та представники відповідача - адвокати Старовойт В.П. та Вербицький Д.В., в судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову, оскільки відповідач придбав квартиру [ADDRESS] за кошти, отриманні від реалізації власного майна, набутого ним до реєстрації шлюбу, ці обставини підтверджуються долученими до відповіді на позов доказами, які переконливо свідчать про джерела доходів, які використано на оплату вартості спірного об`єкту нерухомого майна. Крім того, 20 грудня 2007 року відповідачем під час шлюбу було придбано автомобіль «MITSUBISHI LANCER», що підтверджується Договором № 0710-13012 від 13 жовтня 2007 року, за умовами п. 2.1. Договору ціна нового автомобіля склала 94 345 грн. 27 лютого 2019 року відповідач, перебуваючи в шлюбі з позивачем, отримавши усну згоду дружини, продав автомобіль, вартість вживаного транспортного засобу визначалася за погодженням сторін договору купівлі-продажу із безпосереднім його оглядом та врахування року випуску автомобіля, фізичного та функціонального зносу і технічного стану транспортного засобу на дату продажу й склала половину від вартості нового автомобіля, а саме 48 000,00 грн. Відповідач наголосив, що половина вартості від реалізації транспортного засобу в сумі 24000,00 гривні була використана відповідачем на потреби позивача та доньки, а саме на придбання туристичної путівки для відпочинку дружини та доньки у вересні 2019 року, тому відсутні підстави для виплати позивачу грошової компенсації частини вартості реалізованого транспортного засобу, оскільки ці кошти використані спільно подружжям в інтересах сім`ї. Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що з 22 листопада 2003 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») перебували в зареєстрованому шлюбі. 04 червня 2019 року Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не має з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Висуваючи заперечення проти заявлених позовних вимог, відповідач посилається, як доказ, придбання спірного об`єкту нерухомого майна за власні кошти, на наступне. Так, 14 липня 2011 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ», що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Комфор таун» від імені і за рахунок якого на підставі замовлення діє Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНО-ДИПОЗИТАРНИЙ ЦЕНТР «ГЛОБАЛ», та покупцем [PERSON] , було укладено Договір № Б-75/11-4 купівлі-продажу облігацій, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець на умовах цього Договору зобов`язується прийняти та оплатити Лот облігацій. Відповідно до пункту 1.6. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, Лот облігацій та/або Лот - це сукупність Облігацій, яка є підставою для набуття майнових прав на об`єкт нерухомості відповідно до умов і строків, передбачених Інформацією про випуск облігацій Емітента, за умови повної оплати вартості таких облігацій. Розмір та характеристика Лоту визначається Емітентом. Лот облігацій є неподільним. За змістом пункту 2.3. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, відповідно до Інформації про випуск облігацій Емітента та Договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості при погашенні Лоту, придбаного та повністю оплаченого Покупцем відповідно до умов цього договору, Власник Лоту облігацій має право отримати у власність наступний об`єкт нерухомості: квартира, будівельна адреса: [ADDRESS] ; номер об`єкта будівництва: 0505; поверх: 7; призначення об`єкта нерухомості (номер квартири): 104. За змістом пункту 2.6. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, після здійснення розрахунків відповідно до умов цього договору та отримання у власність лоту облігацій Покупець стає власником Лоту облігацій та набуває усіх прав та обов`язків, передбачених Інформацією про випуск облігацій Емітента. Відповідно до п. 3.2. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, сума договору на момент його укладення складає 816 218 грн. 94 коп., без ІІДВ при курсі НБУ 7, 9714 грн. за 1 долар США, що на момент підписання цього договору становить 102 393, 42 доларів США. Відповідно до п. 4.1. Договору купівлі-продажу облігацій від 14 липня 2011 року №Б-75/11-4, покупець здійснює оплату ціни лоту у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України з власного рахунку або готівкою через касу на поточний рахунок продавця на підставі рахунку виставленого продавцем в наступному порядку та строки: 5% - не пізніше 21 липня 2011 року; 4% - не пізніше 21 серпня 2011 року; 4% - не пізніше 21 вересня 2011 року; 4% - не пізніше 21 жовтня 2011 року; 3% - не пізніше 21 листопада 2011 року; 3% - не пізніше 21 грудня 2011 року; 3% - не пізніше 21 січня 2012 року; 3% - не пізніше 21 лютого 2012 року; 3% - не пізніше 21 березня 2012 року; 3% - не пізніше 21 квітня 2012 року; 65% - не пізніше 21 травня 2012 року. 17 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ВАЛПРИМ», що діє від свого імені та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Комфор таун» від імені і за рахунок якого на підставі замовлення діє Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЙНО-ДИПОЗИТАРНИЙ ЦЕНТР «ГЛОБАЛ», та покупцем [PERSON] , укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору №Б-75/11-4 купівлі-продажу від 14 липня 2011 року, у зв`язку із зміною характеристики лоту облігацій, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець на умовах цього договору про внесення змін та доповнень зобов`язується прийняти та оплатити 0 шт. облігацій. Вартість однієї облігації на момент укладання цього договору про внесення змін та доповнень складає 108,15 грн. без ПДВ при курсі НБУ 7,9930 грн. за 1 долар США, що становить 13,53 доларів США. У зв`язку із укладанням сторонами договору про внесення змін та доповнень до Договору купівлі-продажу облігацій, сума договору купівлі-продажу облігацій на момент укладання цього договору про внесення змін та доповнень складає 823783,30 грн. без ПДВ при курсі НБУ 7,9930 грн. за 1 долар США, що становить 103063,09 доларів США відповідає ціні лоту, що визначена у п.2.5. цього договору про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу облігацій. 14 липня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «НЕО ВІТА» та [PERSON] , укладено Договір Б-0505/7/104 про участь у будівництві об`єкту нерухомості, відповідно до якого товариство бронює за інвестором об`єкт та зобов`язується передати інвестору у власність об`єкт в об`єкті будівництва шляхом погашення лота інвестора, а інвестор зобов`язується в порядок та строки, визначені цим договором та проспектом емісії, набути право власності на лот та пред`явити товариству лот до погашення. 17 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 300 00,00 гривень, з метою придбання для власних потреб облігацій за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року, який оформлений у вигляді боргової розписки. (а.с. 68) Відповідно до долучених відповідачем платіжних документів прослідковується період та суми внесків за спірний об`єкт нерухомого майна, а саме: - квитанція № 965/з13 від 18 липня 2011 року, [PERSON] сплачено 40 821,55 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.69) - квитанція №833/з17 від 02 серпня 2011 року, [PERSON] сплачено 32 657,24 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.70) - квитанція №836/з13 від 22 серпня 2011 року, [PERSON] сплачено 32 657,24 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.71) - квитанція №836/з14 від 22 серпня 2011 року, [PERSON] сплачено 32 657,24 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.72) - квитанція №836/з15 від 22 серпня 2011 року, [PERSON] сплачено 24 492,93 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.70) 27 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності [PERSON] відповідно до Договору купівлі-продажу від 07 березня 1997 рокую (а.с.74, 57) В цей же день, за платіжним дорученням №422/14 від 27 жовтня 2011 року, [PERSON] сплачено 416 377,50 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року. (а.с.75) 14 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі продажу, відповідно продавець передає у власність покупця, а покупець приймає гараж № [NUMBER] в Гаражно-будівельному кооперативі «Березняки-4», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 21, яке належало на праві приватної власності [PERSON] відповідно до Договору дарування від 04 липня 2003 від 07 березня 1997 рокую (а.с.76, 58) 04 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до якого, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 100 00,00 гривень, з метою придбання для власних потреб облігацій за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року який оформлений у вигляді боргової розписки. (а.с. 77) Отримані від реалізації нерухомого майна та за рахунок запозичених коштів, від імені [PERSON] внесені 244 119,60 гривень, за цільові іменні забезпечені облігації за Договором купівлі-продажу облігацій №Б-75/11-4 від 14 липня 2011 року, на підставі квитанції №65-3448 від 09 серпня 2012 року. (а.с.78) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) Для доведення обставин у справі щодо придбання спірної квартири за рахунок власних коштів, відповідачем заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідка [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його рідним сином, в літку 2011 року він особисто надав сину грошові кошти у розмірі 300 000,00 грн. для придбання облігацій за договором про інвестування житла, про що відповідачем було складено розписку. Крім того зазначив, що відповідач для придбання квартири [ADDRESS] , реалізував власне майно, набуте ним до реєстрації шлюбу, а саме: гараж та квартиру по [ADDRESS] . При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з частиною сьомою статті 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна. Зазначені висновки відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі за №6-2641цс15. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав набуття спірного об`єкту нерухомого майна,

Outcome: partial