Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.01.2015 р. померла її рідна тітка [PERSON]. 21.08.2015 р. вона та відповідач [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 6,6598 га. по ? частині кожна. При отриманні свідоцтва про право на спадщину вона дізналася, що 6.05.2009 року у Шершнівській сільській раді було посвідчено заповіт [PERSON], за яким вона заповіла житловий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області вул. Дружби, 3 відповідачу [PERSON] Батьки [PERSON] давно померли, дітей у неї не було, у шлюбі не перебувала, її спадкоємцями по закону були лише вона (племінниця), [PERSON] (племінниця) та її брат [PERSON], який відмовився від спадщини на її користь. [PERSON] є абсолютно чужою людиною для [PERSON] [PERSON] жив у будинку [PERSON] як квартирант, [PERSON] неодноразово жалілася, що не може вигнати його. На той час [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із своєю дружиною. Вона постійно допомагали [PERSON] та доглядала за нею. В 2005 р. [PERSON] була зроблена онкологічна операція. За декілька місяців до дня смерті, [PERSON] розповіла їй де сховані гроші на інші цінності, запевняла її, що все що залишиться, дістанеться їй [PERSON] Вважала, що заповіт на імя [PERSON], який був для неї чужою людиною, є несправедливим, не відповідає справжній волі [PERSON], складений під впливом збігу вкрай скрутних обставин морального плану, тривалої та тяжкої хвороби, що вплинуло на її волевиявлення. Таким чином, заповіт суперечить, як ЦК України, так і моральним засадам суспільства. Також вважала, що [PERSON] за станом здоровя не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати нами На підставі викладеного, [PERSON] прохала суд : визнати недійсним заповіт [PERSON], який був посвідчений 6.05.2009 р. Шершнівською сільською радою на імя [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області вул. Дружби, 3. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та прохала його задовольнити , обґрунтовувала позовні вимоги обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував. У письмових запереченнях на позов, наданих відповідачем, зазначалося, що [PERSON] все своє життя і до смерті , в тому числі на час оформлення заповіту 6.05.2009 р., не перебувала та не могла перебувати в такому стані, при якому не могла усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними. Вона ніколи не перебувала на обліку у лікаря психіатра, не страждала на психічні захворювання, завжди була розсудливою та адекватно сприймала події. Коли [PERSON] страждала на онкозахворювання, він у 2005 році возив її до Полтавського онкологічного диспансеру на обстеження та операцію. З 23.09.2005 р. по 6.05.2009 р. [PERSON] за медичною допомогою не зверталася, на лікуванні не перебувала. Весь цей період вела активний спосіб життя вела домашнє господарство, обробляла присадибну земельну ділянку. Весь цей час вони проживала разом як одна сімя. За час проживання із [PERSON] із 2001 р. він за свої кошти добудував до будинку по вул.. Джужби, 3 с. Шершнівка веранду, до літньої кухні - прибудову і баню, збудував сінник, свинарник, забетонував все дворище, проводив поточні ремонти будівель. Оспорюваний заповіт було складено [PERSON] майже одночасно із іншим заповітом [PERSON] на імя позивача [PERSON] на інший житловий будинок в с. Шершнівка, вул. Жовтнева, 27. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] прохали суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду заяву, у якій прохала справу розглядати без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 21.01.2015 року померла [PERSON] в с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. 06.05.2009 року секретарем виконкому Шершнівської сільської ради Лубенського району Полтавської області [PERSON] було посвідчено заповіт [PERSON], згідно якого вона заповіла [PERSON], відповідачу по справі, належний їй житловий будинок з господарськими будівлями , який знаходиться в с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області, вул.. Дружби, 3. У заповіті зазначено, що він записаний зі слів [PERSON] та до підписання нею прочитаний вголос та власноручно нею підписаний. У заповіті також зазначено, що [PERSON] розяснено зміст ст.. ст. . 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1307 ЦК України. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). В судових засіданнях по справі були допитані наступні свідки. Свідок [PERSON] пояснювала, що психічних розладів у [PERSON] не було, вона адекватно сприймала дійсність. Свідко [PERSON], пояснив, що він є чоловіком [PERSON], психічних розладів у [PERSON] не було. Свідок [PERSON] пояснила, що працювала у Войнихівській АЗПСМ, завідуючою лікарської амбулаторії. Знала [PERSON], ніяких відхилень у її психіці ніколи не було. Хворіла на онкологічне захворювання, однак завжди була адекватною. Свідок [PERSON] пояснив, що добре знає [PERSON], у 2009 р. і взагалі ніяких відхилень у психіці [PERSON] ніколи не було, завжди адекватно сприймала дійсність. Свідок [PERSON] пояснив, що у 2009 році у [PERSON] ніяких відхилень у психіці не було, вона завжди адекватно сприймала дійсність. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2009 році у [PERSON] психічний стан був нормальний. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2009 році відхилень психіки у [PERSON] не була, на психічний стан вона ніколи не скаржилася. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2009 році відхилень у психіці [PERSON] він не помічав, вона була психічно здорова. Згідно довідки Лубенської КЦМЛ від 2.02.2017 р., [PERSON] у період з 2005 по 2009 р.р. у Лубенській КЦМЛ не зареєстрована. Згідно довідки Лубенської КЦМЛ від 20.01.2017 р. [PERSON] у період з 2005 по 6.05.2009 р. на стаціонарному лікуванні в онковідділенні Лубенської КЦМЛ не перебувала. Як вбачається із матеріалів справи, станом на час посвідчення заповіту 6.05.2009 року [PERSON] на обліку у лікаря психіатра не перебувала, самостійно, за допомогою близьких або за призначенням лікаря за медичною допомогою до лікаря психіатра не зверталася, даної допомоги не потребувала, оскільки ніяких відхилень психіки не мала. При цьому суд враховує, що цього ж дня 6.05.2009 р., коли було вчинено оспорюваний заповіт [PERSON] заповіла також і позивачці частину належного їй майна, а саме будинок по вул.. Жовтнева, 27 в с. Шершнівка. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що по справі не має жодного доказу, який би вказував на те, що станом на час посвідчення заповіту 6.05.2009 року, [PERSON] хворіла психічними хворобами чи у неї був психічний розлад. Тому не має підстав вважати, що [PERSON] при посвідченні заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Також не підлягають до задоволення позовні вимоги , заявлені і з інших підстав. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ( 435-15 )), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не вказав на те, що [PERSON] міг застосовувати до [PERSON] фізичний чи психічний тиск у звязку з чим нею було складено заповіт на імя відповідача. Таким чином, матеріали справи також не містять належних доказів про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Суд вважає, що позивачем взагалі не доведено факт наявності у [PERSON] станом на 6.05.2009 року будь-якої тяжкої обставини, у зв'язку з наявністю якої вона заповіла частину майна [PERSON] Дотипані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] пояснювали, що у 2009 році [PERSON] та [PERSON] спільно тримали господарство, при цьому [PERSON] обробляла огород, вела активний спосіб життя. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що постійно [PERSON] та [PERSON] не проживали, спільного господарства не вели. [PERSON] допомагав [PERSON] по господарству, розводив кролів. [PERSON] пояснював, що [PERSON] платила [PERSON] за те, що він робив. Позивачка [PERSON] пояснювала, що [PERSON] весь цей час залишався одруженим із своєю дружиною, приїздив із своєю дружиною у гості до [PERSON] Разом із тим, суд враховує, що чинним законодавством можливість складання заповіту на певну особу не ставиться у залежність від родинних відносин заповідача та особи , на користь якої заповіт посвідчено або ж наявності підстав для встановлення факту їх проживання без реєстрації шлюбу відповідно до ст. 74 СК України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] станом на час посвідчення заповіту були знайомі впродовж багатьох років, повязані спільним виконанням різних видів робіт. Таким чином, не можна вважати, що оспорюваний заповіт суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Судові витрати, понесені відповідачем [PERSON] складаються з витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн., що відповідає п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України. Так, відповідно до статті 84 Цивільного процесуального кодексу України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На сьогодні дане питання врегульоване Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З журналів судового засідання вбачається, що адвокат [PERSON] брав участь у судових засіданнях як представник відповідача [PERSON] та особа, що надає йому правову допомогу : 23.01.2017 р. 38 хв., 22.02.2017 р. 203 хв., 3.03.2017 р. 120 хв., а всього 361 хв. Разом із тим, пунктом 48 постанови Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 передбачено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). З матеріалів справи вбачається, що адвокатом [PERSON], який брав участь у справі як представник відповідача [PERSON] та особа, що надає йому правову допомогу, надано суду розрахунок вартості наданих послуг зі складання процесуальних документів, а саме заперечень на позовну заяву тривалістю 120 хв. Суд знаходить вказаний розрахунок обґрунтованим, враховуючи обсяг матеріалів справи та обсяг складених письмових заперечень. При проведенні судових засідань під час розгляду справи та вчинення [PERSON] інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги [PERSON], розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1600 грн. , 40% від 1600 грн. становить 640 грн. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу [PERSON] у даній справі становить : 481 хв. (361 хв + 120 хв.) /60 хв. х 640 грн. = 5130 грн. 67 коп. Розмір реально понесених витрат [PERSON] на правову допомогу становить 6000 грн., що перевищує вище обрахований граничний розмір витрат (5130,67 грн.), а тому при вирішенні питання щодо стягнення витрат на правову допомогу , понесених [PERSON], суд виходить із розміру граничних витрат, обрахованих згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» виходячи із суми 5130,67 грн. Враховуючи викладене, те, що в задоволенні позову відмовлено, вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 5130 грн. 67 коп.

Outcome: approved