Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою власністю, вказуючи, що вона з 26.10.1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвано 23.04.2008 року. У шлюбі з відповідачем народився син, [PERSON], [INFO]. Також під час перебування у шлюбі з відповідачем, 23.10.2001 року, нею на підставі одноособово укладеного договору купівлі-продажу квартири, була придбана у власність спірна квартира [ADDRESS]. В той час з відповідачем вже фактично не проживали разом в розумінні однієї сім'ї, а тому вона придбала спірну квартиру для свого проживання та проживання на той час її малолітнього сина. При цьому спірна квартира була придбана нею за кошти в розмірі 5000,00 грн., які належали їй особисто, тобто які їй подарував 22.10.2001 року її батько [PERSON], а відповідач будь-яких належних йому коштів на придбання спірної квартири не витрачав. Вона була єдиним покупцем зазначеного спірного нерухомого майна, оскільки саме вона сплатила вартість нерухомого майна його продавцю за особисто належні їй власні кошти, відповідач ніякої участі в придбанні спірної квартири за договором - не приймав, а тому не може вважатися його власником разом з нею. На підставі ст.ст. 11, 16 ЦК України, ст. 24 КпШС України, ст. 57 СК України, просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] Позивачка в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить покласти на неї судові витрати по справі. (а.с. 30). Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмову заяву, відповідно до якої зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить справу розглядати без його участі. (а.с. 25) Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, факт перебування позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] з 26.10.1991 року у зареєстрованому шлюбі підтверджено копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] (а.с. 7). Факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 23 квітня 2008 року, підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER]. (а.с. 8) Факт придбання 23.10.2001 року, під час перебування у шлюбі, позивачкою квартири [ADDRESS] за 5000,00 грн., підтверджено договором купівлі-продажу квартири, що посвідчений Канюгою О.В., державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори (а.с. 9). Факт реєстрації позивачки [PERSON] та її сина [PERSON] у квартирі [ADDRESS], підтверджується довідкою № 7364, що видана 22.08.2018 року відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (а.с. 10) Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на час виникнення між сторонами спірних правовідносин та придбання позивачкою квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припинення шлюбу, власністю кожного з них. Таким чином, вказані норми встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу та майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але під час їх роздільного проживання за кошти, які належали їй (йому) особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі правові висновки містять постанови пленуму Верховного суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, та від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON]. з 26.10.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23.04.2008 року, під час перебування в шлюбі, 23.10.2001 року подружжям була придбана спірна квартира за [ADDRESS] вартістю 5000,00 грн., право власності на яку зареєстровано за позивачкою [PERSON], джерелом придбання вказаної квартири були особисті кошти позивачки [PERSON], що відповідачем не заперечується, позов останнім визнано в повному обсязі, що не суперечить обставинам справи та закону, тому позов підлягає задоволенню, а за позивачкою слід визнати право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. слід віднести на рахунок позивачки згідно її заяви. На підставі ст.ст. 57, 60 Сімейного Кодексу України і

Outcome: approved