Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про скасування наказу начальника управління міського майна Маріупольської міської ради № 47859/н від 04 квітня 2012 року про приватизацію ідеальної частки 21/50 квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 2012 року, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON], Департамент міського майна Маріупольської міської ради. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 2003 року вона є відповідальним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] в Орджонікідзевському районі м Маріуполя Донецької області. В цій квартирі, окрім неї зареєстровані її донька [PERSON], [INFO] та відповідач по справі [PERSON], який є її рідним братом і в цій квартирі тривалий час не проживає. 07 листопада 2011 року Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя Донецької області було ухвалено заочне рішення по справі за позовом [PERSON] до неї і її доньки [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням спірною квартирою №4 в будинку №12 по провулку Аносова в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя Донецької області. Не погоджуючись з цим рішенням вони, як відповідачі звернулися із заявою до суду про його перегляд і скасування. 20 лютого 2012 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області ухвалою скасовано заочне рішення та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Про це рішення відповідачеві [PERSON] було відомо. Пізніше в ході розгляду справи [PERSON] подав заяву про залишення його позову без розгляду, в результаті чого ухвалою суду 15 серпня 2012 року позовна заява [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою № 4 в будинку № 12 по провулку Аносова в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя Донецької області була залишена без розгляду. Таким чином з 20 лютого 2012 року відсутнє будь-яке рішення суду про визначення порядку користування спірною квартирою між нею та відповідачем. Фактично підставою для видання наказу Начальника управління міського майна Маріупольської міської ради №47859/н від 04.04.2012 року про приватизацію [PERSON] ідеальної 21/50 частини квартири [ADDRESS] стало заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 07.11.2011 року, яке в подальшому ухвалою цього ж суду було скасовано. Вказує про те, що відповідач [PERSON] оформив приватизацію ідеальної 21/50 частки спірної квартири без письмової згоди її та її доньки [PERSON] Про цю приватизацію і набуття [PERSON] 04.04.2012 року права власності на ідеальну 21/50 частину спірної квартири вона дізналася тільки в червні 2015 року, коли до них в квартиру прийшов ріелтор і повідомив про намір відповідача продати належну йому частину квартири. Просить суд скасувати наказ Начальника управління міського майна Маріупольської міської ради №47859/н від 04.04.2012 року про приватизацію [PERSON] ідеальної 21/50 частини квартири [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 04.04.2012 року на ідеальну 21/50 частку квартири [ADDRESS], видане на ім»я [PERSON] та стягнути на її користь понесені нею судові витрати. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили суд задовольнити її. Також позивачка зазначила, що про порушення свого права вона дізналася тільки після того, як до квартири прийшли ріелтори в червні 2015 року повідомивши про намір відповідача продати належну йому на праві власності частку квартири. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовної заяви та пояснив суду, ніякої заяви про залишення його позову про визначення порядку користування спірною квартирою він не писав і йому нічого невідомо про скасування заочного рішення та про залишення без розгляду його позовної заяви. Представник відповідача [PERSON]також заперечувала проти задоволення позову, вказавши на його безпідставність, так як відповідач дійсно не залишав без розгляду свою позовну заяву до [PERSON] та її доньки про визначення порядку користування спірною квартирою, таку заяву він не писав і йому нічого невідомо з приводу перегляду судом заочного рішення по цій справі та його скасування. Перевірити цю обставину на даний час неможливо в зв»язку зі знищенням в архіві суду цивільної справи. Крім того, вказала, що позивачка пропустила строк позовної давності, так як дізналася вона про порушення свого права ще в 2012 році. Такий строк вона не просить поновити, тому просила суд застосувати строк позовної давності до вимог позивачки та відмовити їй в задоволенні позовних вимог в зв»язку з цим. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, [PERSON] пояснив суду, що на момент видачі спірного наказу та видачі свідоцтва про право власності відповідачеві [PERSON] на той час управління міського майна діяло в межах діючого законодавства та відповідно до наданих ним документів, які будь-яких сумнівів не викликали. Тому просив суд прийняти рішення з урахуванням доказів наданих сторонами відповідно до вимог закону. Крім цього, звернув увагу суду на те, що позивачка пропустила строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначені способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до абз.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. Ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч.ч.1,2 ст.8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Позивачка [PERSON] з 2003 року є квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Як вбачається з копій паспортів позивачки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] вона зареєстрована з 22 квітня 2002 року, а третя особа [PERSON] з 18 травня 2006 року (а.с.5-8). З копії паспорту відповідача [PERSON] вбачається, що він був зареєстрований в спірній квартирі з 25 листопада 1992 року по 20 лютого 2008 року, та з 02 червня 2009 року (а.с.70). Однак в цій квартирі відповідач [PERSON] тривалий час не проживав. Згідно довідки, виданої ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 06 червня 2015 року, в спірній квартирі проживають позивачка, відповідач [PERSON], її донька [PERSON]В, та онучка [PERSON] (а.с.45). 07 листопада 2011 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області винесено заочне рішення, за яким позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою задоволено. Визначено порядок користування квартирою № 4 у будинку №12 по провулку Аносова в місті Маріуполі Донецької області, виділено [PERSON] у користування кімнату № 5 площею 11,12 кв.м., а [PERSON], [PERSON] кімнату № 2 площею 15,31 кв.м. (а.с.52). 20 лютого 2012 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області на підставі заяви [PERSON] та [PERSON] скасовано заочне рішення цього ж суду від 07 листопада 2011 року та призначено розгляд справи на 05 квітня 2012 року (а.с.43,51). Згідно відмітки суду така ухвала набрала законної сили 20 лютого 2012 року (а.с.51). 04 квітня 2012 року за №47859/н начальником управління міського майна Маріупольської міської ради на підставі особистої заяви [PERSON] видано наказ «Про приватизацію 21/50 ідеальної частки квартири [ADDRESS]». За цим наказом відповідачеві [PERSON] дозволено приватизацію та передано в приватну власність 21/50 ідеальну частку квартири [ADDRESS] (а.с.29,57). 04 квітня 2012 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло 21/50 ідеальну частку квартири [ADDRESS] (а.с.56). Згідно заяви про передачу в приватну власність ідеальної частки спірної квартири, [PERSON] звернувся до органу приватизації з такою 26 березня 2012 року, заява підписана ним особисто. При подачі такої заяви до органу приватизації [PERSON], окрім інших документів було додано ордер на житлове приміщення №10210, копію особового рахунку №4008, за яким квартиронаймачем однієї кімнати площею 11,13 кв.м. в квартирі [ADDRESS] є [PERSON], копію особового рахунку № 6854, за яким квартиронаймачем кімнати площею 15,31 кв.м. у спірній квартирі є [PERSON], яка зареєстрована в ній разом з донькою [PERSON]; довідку від 26 березня 2012 року видану ЖКП «Азовжитлокомплекс» про склад сім»ї та проживання в спірній квартирі, згідно якою [PERSON] та [PERSON] займають у спірній квартирі кімнати площею 11,13 кв.м. та 15,31 кв.м., відповідно. Також [PERSON] надав копію заочного рішення суду від 07 листопада 2011 року, яким визначено порядок користування квартирою № 4 у будинку №12 по провулку Аносова в місті Маріуполі Донецької області, виділено [PERSON] у користування кімнату № 5 площею 11,12 кв.м., а [PERSON], [PERSON] кімнату № 2 площею 15,31 кв.м. Як вбачається з відмітки суду, вказане рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2011 року (а.с.64-66). 15 серпня 2012 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області на підставі заяви [PERSON] залишено без розгляду його позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. При цьому, як вбачається із вказаної ухвали вона набрала законної сили 20 серпня 2012 року (а.с.53). При розгляді справи відповідач [PERSON] стверджував, що він не писав заяви про залишення його позову без розгляду після перегляду і скасування заочного рішення та нічого про це не знав, однак перевірити ці доводи шляхом дослідження матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою суд позбавлений можливості, так як відповідно до довідки, наданої суду завідуючим архівом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя, матеріали цієї цивільної справи № 538/2330/2012 було знищено (а.с.50). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] здійснив приватизацію 21/50 ідеальної частки квартири [ADDRESS] на підставі скасованого на момент приватизації та видачі свідоцтва про право власності заочного рішення суду без письмової на те згоди позивачки [PERSON] та її доньки [PERSON], тому суд вважає приватизацію такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а видане свідоцтво про право власності має бути визнано недійсним відповідно до вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача вказувала на те, що позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності, оскільки дізналася про порушення свого права ще в 2012 році, а до суду з позовом звернулася лише в жовтні місяці 2015 року. Вирішуючи спір по суті, суд вважає за необхідне з цього приводу зазначити наступне. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об»єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Зі змісту листа ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 20 квітня 2016 року № 11-339 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] з січня 2012 року були розділені особові рахунки згідно заочного рішення суду від 07 листопада 2011 року про визначення порядку користування квартирою. Потім в серпні 2013 року [PERSON] звернулася на підприємство з питання про їх об»єднання надавши ухвалу суду про скасування заочного рішення суду і на підставі цієї ухвали особові рахунки були об»єдані. В липні 2014 року [PERSON] надав на підприємство документи, що підтверджують його право власності на частину квартири, яка була виділена йому згідно заочного рішення суду про визначення порядку користування квартирою. З моменту пред»явлення документів про приватизацію частки квартири особові рахунки були знову розподілені через те, що частина квартири приватизована, а частина ні. Після цього, квитанції по квартирній платі надходили на два особових рахунки, один на [PERSON], а інший на [PERSON] [PERSON] здійснювала квартирну плату по розподіленому особовому рахунку, де вказувалася сума тільки за частину квартири. Враховуючи наведені доводи суд вважає, що [PERSON] об»єктивно мала можливість знати про обставини порушення її прав саме після повторного розподілення рахунків починаючи з липня 2014 року, а тому її доводи про обізнаність порушення її права в червні 2015 року зі слів ріелторів не заслуговують на увагу. Однак звернувшись до суду з позовом в жовтні 2015 року трирічний строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України нею не пропущено,тому підстав для застосування позовної давності до вимог [PERSON] не має. Оскільки позовні вимоги [PERSON] суд задовольняє, тому з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України на її користь підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 974,40 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2 200 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved