Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] [PERSON], треті особи орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, Орджонікідзевський районний відділ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд на кордон без згоди батька. В позовній заяві вказує, що з 25.04.2014 року вона перебуває у шлюбі з [PERSON] [PERSON]. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. Батько не претендував на проживання з дитиною. Рішенням суду з останнього стягуються аліменти на утримання доньки. Позивач мешкає у двокімнатній квартирі з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. В цій квартирі також обладнана кімната для дитини, щоб дитина [PERSON]А могла мати здоровий сон, навчатися, гратися, шафа для одягу. Таким чином, проживання доньки разом з позивачем відповідає її інтересам. Позивач має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі, бо проживає в іншій країні. Разом з тим, вона не чине перешкод для спілкування відповідача із дочкою і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька. Спиртними напоями позивач не зловживає, не пале, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно. Також позивач має намір виїхати до Іспанії, у звязку з чим звернулася до суду. Позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з нею та надати дозвіл на виїзд до Королівства Іспанії з дочкою без згоди батька. В судове засідання позивач не зявилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення заперечує . В судове засідання відповідач не зявився, причини неявки суду не повідомив, у звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. В судове засідання представник третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському районуне зявився, надав заяву про слухання справи за їх відсутності та прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. В судове засідання представник третьої особи Орджонікідзевського районного відділу у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області не зявився, заяву про слухання справи за їх відсутності та письмові заперечення. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії І-ЖС № 298892, виданого 24.11.2015 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 852, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на праві приватної власності належить квартира № 48в будинку № 34 а по вул. Перемоги у м. Запоріжжя Згідно висновку від 25.04.2016 року про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], наданого органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матірю [PERSON]. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховною Ради від 27.02.1991 року, передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. На підставі ч.4 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд при вирішенні спору щодо місця проживання дитини має врахувати, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. За вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~ Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.\~\~ В судовому засіданні не встановлено будь-які виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з матірю. Таким чином, у звязку із викладеним, вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишиться дитина, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, враховуючи визнання відповідачем позову та інтереси малолітньої та інші обставини справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання місця проживання дитини разом з матірю. Нормами\~ст.141 СК України\~закріплено рівність прав і обовязків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2\~ст.150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2\~ст.154 СК України,\~батькам надається право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законним представникам, без спеціальних на те повноважень. За приписами ч.2\~ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України\~встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~ Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до\~ст.8 Закону України „Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею\~ст.12 вказаного закону\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року,\~дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.\~\~\~\~ У відповідності до ч.2\~ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього\~Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. \~\~\~ Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57\~встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого збатьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування до королівства Іспанії, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved