Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої вимоги позивач мотивує тим, що певний час проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. 28 червня 2013 року в них народився син [PERSON]. [PERSON] визнав своє батьківство. Сімейне життя між нею та відповідачем не склалося, вони припинили відносини. На даний час дитина проживає з нею, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з сином, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Дитина хворіє, перебуває на обліку у лікаря-генетика та лікаря-ортопеда Обласної дитячої лікарні м. Миколаєва. Витрати на медичне обстеження та лікування сина вона несе самостійно. Крім того, вона не має власного житла і вимушена винаймати житло. Постійного місця роботи не має, її заробітку не вистачає для забезпечення належного утримання сина, його повноцінного фізичного розвитку та лікування. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини, оскільки він неофіційно займається купівлею-продажем транспортних засобів, його дохід становить 7800-13\~000 грн/міс., забезпечений житлом, інших осіб на утриманні не має. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 1\~500 гривень щомісячно з дня звернення до суду з даним позовом та до досягнення сином повноліття. Відповідач в судове засідання не зявився повторно. Судові повістки на 22.12.2016 р. та на 17.01.2017 р. були надіслані останньому рекомендованими листами з повідомленням, однак він не виявив бажання отримати їх в поштовому відділенні у звязку з чим листи повернулися на адресу суду (а. с. № 22, 26). За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів, оскільки відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Під час розгляду справи по суті встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а. с. № 6). Після розірвання стосунків між позивачем та відповідачем їх малолітня дитина проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно не надає позивачу матеріальну допомогу на утримання сина. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка діє в Україні з 27 вересня 1991 року, «… держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей». За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак з урахуванням обставини, зазначених у ст. 182 СК України. Як зазначила в судовому засіданні позивач, вона постійного місця роботи не має, її середній заробіток становить 2\~000 грн/міс., його не вистачає для забезпечення належного утримання сина, його повноцінного фізичного розвитку та лікування, а тому вона вимушена звертатися за матеріальною допомогою до своїх знайомих та близьких. На підтвердження своїх тверджень позивач надала копії медичних довідок відносно дитини та копії чеків про придбання ліків (а. с. № 7-13, 27-32). Зі слів позивача відповідач не працює, але неофіційно займається купівлею-продажем транспортних засобів, його дохід становить 7800-13\~000 грн/міс., забезпечений житлом, інших осіб на утриманні не має. В свою чергу відповідач в судове засідання не зявився, будь-яких доказів, які б спростовували твердження позивача, свідчили про неможливість сплачувати аліменти через стан його здоровя або з інших причин суду не надав. Також не надав доказів і того, що має на утриманні інших осіб. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Такого висновку суд приходить з урахуванням того, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, але не надає допомоги на її утримання, чим порушує свій обов?язок як батька утримувати сина до досягнення ним повноліття, встановлений ст. 180 СК України. На думку суду, відповідач в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1500 гривень. Слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місць (п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

Outcome: approved