Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Як зазначає позивач в позовній заяві, що за подаровані їм на весілля кошти, вони витратили на купівлю міжкімнатних дверей, які планували встановити в будинку, де проживає [PERSON], і де мала намір проживати вона. Загальна вартість замовлення становить 33664,00 грн. Замовлення було виконано та оплачено на їхні спільні кошти. Подружнє життя у них не склалося і позивачка змушена була переїхати до своїх батьків. [PERSON] двері залишив собі, при цьому відмовився відшкодовувати їй половину вартості зазначених дверей. Позивач просить визнати майно, а саме шість одиниць міжкімнатних дверей та облицювання спільною сумісною власністю подружжя, визначивши її частку у ньому в розмірі 3/5, а частку [PERSON] - в розмірі 2/5, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію на загальну суму 20198 грн. 40 коп. Відповідно до вимог ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження, на подачу відзиву на позовну заяву. Від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позов. У відзиві відвідач посилається на те, що [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог не надала жодних належних і достовірних доказів. Вказує, що сам по собі факт отримання кожним із подружжя в подарунок на весіллі коштів від родичів не є безумовною підставою для віднесення їх до обєктів права спільної сумісної власності. За гроші, які їм подарували на весіллі, вони розрахувалися за весільні витрати, а на залишені гроші придбали деревяного стола, шість стільців, вітальню, на що витратили 9100 грн. та 360 грн. на комод для взуття, та ноутбук. Всі придбані речі [PERSON] 24.03.2017 року забрала собі. На придбання міжкімнатних дверей у нього були особисті кошти, оскільки весь ремонт у будинку був уже зроблений. Він і його мати довгий час заощаджували кошти з метою придбання дверей. Зокрема 25.10.2016 року на його імя були переказані кошти від дядька [PERSON], що проживає в Росії в сумі 300 доларів США. На імя матері від [PERSON] 07.08.2015 року були переказані кошти в сумі 400 доларів США. Крім цього він взяв борг під розписку в односельчанина [PERSON] в сумі 500 доларів США. Згідно висновку Сарненського районного відділу поліції, який надала позивачка, зазначено, що вона вдруге звернулася до поліції і просила її повідомлення стосовно чоловіка [PERSON], який не віддає їй речі не перевіряти, оскільки всі речі їй повернуті і вона ні до кого претензій не має, допомоги поліції не потребує. Відповідач зазначає про те, що позивачці добре відомо, що ніякого спільно нажитого майна за декілька місяців шлюбу вони не нажили, а йдеться лише про кошти, подаровані родичами на весіллі. Просить в позові відмовити за безпідставністю. Судові витрати поділити порівну. Відповідно до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Згідно ст.12 ЦПК України \~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України \~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 04 листопада 2016 року виконавчим комітетом Тинненської сільської ради Сарненського району Рівненської області, актовий запис №24, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серія І-ГЮ №124053 від 04.11.2016 року. Рішенням Сарненського районного суду від 28.11.2017 року, шлюб між сторонами , було розірвано. Від подружнього життя у сторін дітей не народилося. Позивач просила поділити майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності, виплативши їй компенсацію у розмірі 16832 грн. В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги і просить визнати міжкімнатні двері з дверними коробками та облицювання в зборі в кількості шести одиниць визнати спільною сумісною власністю подружжя, визначивши її частку у ньому в розмірі 3/5, а частку [PERSON] - в розмірі 2/5, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію на загальну суму 20198 грн. 40 коп. В подальшому позивачка [PERSON] зменшила позовні вимоги та просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі 3/5 частини вартості спільно нажитого у шлюбі майна міжкімнатних дверей на загальну суму 20198 грн.40коп., та на підтвердження своїх позовних вимог надає замовлення на виготовлення дверей. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма вважається застосована правильно, якщо набуття права спільної сумісної власності відповідає критеріям: час набуття такого майна;\~\~\~кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий\~\~статус спільної власності подружжя. Позивачка не надала достатніх доказів, які б підтверджували, що міжкімнатні двері були придбані саме за спільні кошти подружжя та саме для використання сторонами. Так відповідач в своїх запереченнях вказав, що міжкімнатні двері були замовлені і придбані за його власні кошти і кошти матері. Також для придбання вказаних дверей відповідач позичав кошти у свого дядька [PERSON], що проживає в Росії та в односельчанина [PERSON] За кошти, які їм подаровані були на весілля, сторони придбали деревяного стола, шість стільців, вітальню, комод для взуття, та ноутбук. Дані речі позивачка забрала собі, що підтверджується наданим сторонами, висновком інспектора Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області про перевірку повідомлення [PERSON], від 24.03.2017 року. В даному висновку вказується, що позивачка 24.03.2017 року зверталася до поліції із скаргою про те, що [PERSON] не віддає їй речі. Після чого знову звернулася в поліцію і просила її повідомлення не розглядати, оскільки всі речі їй повернуті, претензій ні до кого не має. Також на підтвердження того, що [PERSON] замовив двері за кошти, які не є спільною сумісною власністю, є те, що двері були замовленні в будинок, який належить його батькам, оплата за виготовлення міжкімнатних дверей, остаточно ще не проведена. Дані пояснення відповідача, позивач не спростувала. Надане позивачем замовлення на виготовлення дверей не підтверджує, що дане майно є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч зазначеному, позивачка не довела, що шість міжкімнатних дверей є спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для відмови в задоволенні позову. \~

Outcome: dismissed