Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Держексімбанк України» в особі філії у м. Вінниці, про звільнення з-під арешту автомобіля. Свої вимоги мотивувала тим, що 30 грудня 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб. 04 вересня 2008 року за [PERSON] проведена реєстрація транспортного засобу PORSCHE CAYENNE, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2013 року та апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2014 року в цивільній справі № 127/21724/13-ц при поділі спільного майна подружжя, зазначений транспортний засіб виділено позивачці та визнано за нею право власності на останній. 13 січня 2014 року позивач звернулась до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області про зняття арешту з вказаного транспортного засобу, на що їй повідомлено, що підставою для зняття арешту є судове рішення. З посиланням на положення ст. 391 ЦК України та ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», позивач просить звільнити автомобіль PORSCHE CAYENNE з-під арешту, накладеного в рамках зведеного виконавчого провадження № 37377298. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2014 року (без винесення окремого процесуального документа) до справи залучений в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представники відповідачів ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Держексімбанк України» в особі філії у м. Вінниці заперечували щодо задоволення позову, мотивуючи тим, що арешт на транспортний засіб був накладений правомірно, а поведінка подружжя [PERSON] при фактично безспірному поділі майна свідчить про бажання вивести вказане майно з під обтяження та відповідно не виконувати рішення суду, якими передбачено стягнення з відповідача [PERSON] значної суми коштів. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ЦПК України, в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області в одному із судових засідань заперечував щодо задоволення позову, мотивуючи правомірністю накладення арешту. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини врегульовані нормами ЦК України щодо захисту цивільного права, а також положеннями Закону України «Про виконавче провадження» в частині накладення та звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що 30 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №3510 та відповідно підтверджується свідоцтвом про одруження від 30 грудня 2003 року сер. [NUMBER] (а. с. 18). 04 вересня 2008 року за [PERSON] зареєстрований транспортний засіб PORSCHE CAYENNE, 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу сер. [NUMBER] від 04 вересня 2008 року (а. с. 19). Постановою головного державного виконавця Ленінського відділу ДВС Вінницького МУЮ від 08 серпня 2011 року (ПВ № 28036555) при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-3585/10, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці, про солідарне стягнення з ТОВ «Енергоремсервіс», [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за договором овердрафту № 33-44 від 31 жовтня 2008 року в сумі 320019,51 грн., витрат по сплаті державного мита в сумі 1700,00 грн. та 120 грн. за ІТЗ розгляду справи, накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] в межах суми звернення стягнення (а. с. 32). Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області від 21 листопада 2011 року (ПВ № 29817749) при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1916-2011, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці, про стягнення з фінансового поручителя [PERSON] на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії у м. Вінниця в рахунок погашення заборонності за зобов'язаннями ТОВ «Енергоремсервіс» по кредитному договору № 7404К30 від 09 серпня 2007 року в сумі 6025002,22 грн., витрат по сплаті державного мита в сумі 1700,00 грн. та 120 грн. за ІТЗ розгляду справи, накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] в межах суми звернення стягнення (а. с. 34). Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області від 03 квітня 2014 року виконавчі провадження №28036555 та № 29817749 об'єднані у зведене виконавче провадження №37377298 (а. с. 36). Подружжям [PERSON] в судовому порядку вирішено питання про поділ спільного майна подружжя, зокрема, вказаного автомобіля. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2013 року та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2014 року в цивільній справі № 127/21724/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя вирішений спір та [PERSON], позивачу по справі, виділено автомобіль PORSCHE CAYENNE, 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та визнано за нею право власності на цей транспортний засіб (а. с. 21-24). 27 грудня 2013 року позивач звернулась до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Вінницькій області із заявою про зняття арешту та заборони відчуження належного її транспортного засобу PORSCHE CAYENNE (а. с. 20), на що отримала лист від 23 січня 2014 року за № 345/2-1-28/7, відповідно до якого їй повідомлено з посиланням на положення ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», що арешт може бути знятий в разі прийняття судом відповідного рішення (а. с. 25). Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Ст.ст. 2,6 вказаного закону визначено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України та державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Як встановлено в судовому засідання в межах виконавчих проваджень № 28036555 та № 29817749, які об'єднані у зведене виконавче провадження №37377298, для забезпечення реального виконання рішень судів про стягнення з [PERSON] суми боргу, було накладено арешт на майно [PERSON], зокрема, і на автомобіль PORSCHE CAYENNE, 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який було придбаний [PERSON] за час шлюбу. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України і ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 73 СК України та ч. 6 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена в натурі. У випадках, коли частка боржника в натурі не виділена, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановлено ст. 379 ЦПК України. Судом також установлено, що частка боржника у спірному майні у встановленому законом порядку не визначалася. Доказів щодо іншого суду не надано. Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір було укладено одним з подружжя в інтересах сім'ї, і те, що було одержане за договором, використовується на її потреби. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження боржник [PERSON] саме як з поручитель несе відповідальність та відповідно до нього прийняті рішення суду, що знаходяться на примусовому виконанні. В той же час порука є особистим зобов'язанням поручителя, а не зобов'язанням сім'ї, а тому на забезпечення виконання рішень арешт може бути накладений на його особисте майно. В той же арешт, який накладений постановами від 08 серпня 2011 року та 21 листопада 2011 року, накладений, зокрема, на вищевказаний автомобіль, який є майном подружжя. Тому, за встановлених обставин, суд приходить до висновку, що накладення арешту на ? частку автомобіля, яка належить [PERSON], є неправомірним, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Виходячи зі змісту цієї норми, підставою для звернення до суду є оспорювання саме правомірності накладення арешту на конкретне майно (включення його до акту опису майна). Суд приходить до висновку, що позивачем доведено в судовому засіданні неправомірність накладення арешту на її частку у спірному майні, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо зняття арешту з автомобіля в цілому враховуючи поділ майна подружжя, то суд звертає увагу, що поділ цього майна подружжя відбувався після накладення арешту, без врахування обставин арешту, а тому не впливає на правомірність його накладення державною виконавчою службою, відтак, суд не знаходить підстав для задоволенню позову в цілому. На підставі викладеного,

Outcome: partial