Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, в позові посилається на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 12 вересня 2009 року по 25 грудня 2015 року. Від шлюбу вони мають дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач з листопада 2015 року матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, хоч і в змозі надавати кошти, тому позивачка бажає стягувати з відповідача аліменти в примусовому порядку, та, посилаючись на те що на утримання та виховання дитини вона витрачає в місяць близько 3000 грн., просила стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду подав заперечення в яких позовні вимоги [PERSON] визнав частково, повідомив, що він згоден сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 500 грн. щомісячно, посилаючись на те, що він не має стабільної роботи зі стабільним заробітком, також наголошував на тому, що збирається створити нову сім'ю, яку необхідно забезпечувати. Вважав, що позивачкою не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі (а.с. 53-55). Згідно ч.1 ст. 224 ЦК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, оскільки відповідач не подавав заяви про розгляд справи за його відсутності а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, ухваливши заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України. У відповідності з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом на підставі наданих доказів та пояснень сторін встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 12 вересня 2009 року по 5 січня 2016 року (а.с. 3, 6). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], (а.с.4), який проживає з матір'ю і перебуває на її утриманні, що підтверджується довідками Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління та голови вуличного комітету (а.с.5, 34). Відповідач з грудня 2015 року не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, хоч відповідно до статті 180 Сімейного Кодексу України зобов'язаний утримувати дитину та має таку можливість, оскільки має задовільний стан здоров'я, працює директором ТОВ «Юридична консалтингова компанія «ЗА І ПРОТИ» (а.с.9, 56), отже отримує дохід. Доказів того, що вказане господарське товариство не здійснює господарську діяльність в зв'язку з чим йому не нараховується та не виплачується заробітна плата, відповідачем не надано, оскільки суд не вважає належним і допустимим доказом вказаних обставин копію листа цього підприємства від 17 червня 2014 року до ДПІ у Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області про надання дозволу не звітуватися по єдиному соціальному внеску у 2014 році (а.с.56). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яку було ратифіковано Постановою Верховної ради України №789-ХІІ (789-12) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дослідивши та проаналізувавши в судовому засіданні зібрані докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач визнає ту обставину, що має мінливий дохід, ним не надано доказів на підтвердження стану свого здоров'я, наявності інших утриманців чи інших обставин, які б перешкоджали йому в повній мірі виконувати передбачений нормами закону обов'язок утримувати свою дитину, оскільки майбутнє одруження відповідача суд не вважає такою обставиною, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме, виходячи з того, що згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 травня становить 1531 гривень та враховуючи, що дитину зобов'язані утримувати обоє батьків, а дитина має незадовільний стан здоров'я (а.с.10, 11), що призводить до збільшення постійних витрат на її утримання, розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, визначається судом у розмірі 1000 гривень щомісячно. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 185 СК України розвиток здібностей дитини та її санаторно-курортне лікуванняналежать до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, отже не входять до складу аліментів. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Таким чином, заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 500 грн. на думку суду, є обґрунтованим та документально підтвердженим матеріалами справи (а.с.27-29), тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial