Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в інтересах її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Мукачівської міської ради про недійсним та скасування наказу Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» № 2 від 20.04.2010 року, свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] та просила скасувати його державну реєстрацію. Також просила визнати недійсним договір міни від 19.10.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та скасувати його державну реєстрацію та реєстрацію права власності на майно. До того ж просила визнати недійсним договір дарування від 11.07.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та скасувати його державну реєстрацію та реєстрацію права власності на майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1997 році між нею та відповідачем по справі [PERSON] був укладений шлюб, після чого переїхала проживати до чоловіка в квартиру [ADDRESS]. Від шлюбу у них народилося двоє дітей - [PERSON] та [PERSON], які з народження проживали в цій квартирі. При цьому зазначає, що в квартиру вона вселялася як член сім'ї. На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 96 від 27.04.2000 року квартира [ADDRESS] була розприватизована. Згідно з цим рішення [PERSON] також було дозволено укласти договір найму на квартиру. В подальшому згідно з наказу Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» № 2 від 20.04.2010 року спірна квартира в порядку приватизації була передана у власність [PERSON] без її згоди так як на той час позивач вважала себе членом сім'ї наймача, разом з ним проживала і не втратила права на це житло. До того ж разом з ними також проживали діти, яких також було позбавлено права прийняти участь в приватизації квартири. У зв'язку з цим вважає, що приватизація квартири відбулася незаконно. Після приватизації, її чоловік [PERSON] 19.10.2012 року укладає договір міни з [PERSON] спірної квартири. Також зазначає, що такий договір має бути визнаний недійсним так як укладений з порушенням вимог закону та без згоди органу опіки та піклування та при цьому порушує права неповнолітніх дітей. Крім цього, 11.07.2013 року [PERSON] укладає з [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS], а у зв'язку з тим, що попередній договір міни визнається недійсним, то і наступний договір дарування також має бути визнаний недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що вважає його безпідставним, необґрунтованими і просив відмовити в його задоволенні, оскільки на момент приватизації спірної квартири діти в такій зареєстровані не були, а відтак їхні права не були порушені. Необґрунтованими також вважає наведені у доводи щодо визнання договорів міни та дарування недійсним. Зокрема вказав на необґрунтованість тверджень позивача з приводу порушення вимог Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки жодними належними доказами факт наявності права користування квартирою [ADDRESS] на момент укладення оспорюваних договорів дітьми на встановлено. Крім того, заявив про застосування строків позовної давності, оскільки з моменту приватизації квартири до часу звернення з позовом до суду минуло більше ніж три роки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Представник Мукачівської міської ради у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника в якій зазначив, що проти позову заперечують, просив відмовити в його задоволенні. Представник органу опіки та піклування Мукачівської міської ради в судовому засіданні у вирішенні справи покладався на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 96 від 27.04.2000 року «При приватизацію квартир» квартира [ADDRESS], яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (батьки, брат та сестра відповідача) та відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.07.1997 року, була розприватизована. Згідно із цим рішення відповідачу [PERSON] також було дозволено одноосібно укласти договір найму на спірну квартиру. Відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 59 від 30.03.2010 року «Про укладення договорів житлового найму» вирішено укласти з відповідачем [PERSON] договір житлового найму квартири [ADDRESS] у складі сім'ї один чоловік на підставі ст. 106 ЖК України, яка визначає право на зміну договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім'ї. На підставі зазначеного рішення, 13.04.2010 року між ЖРЕП № 5 та [PERSON] був укладений договір найму квартири [ADDRESS]. В подальшому, на підставі звернення [PERSON], Мукачівським міським комунальним підприємством «Закарпатекотранс» був прийнятий наказ № 2 від 20.04.2010 року «Про приватизацію квартир» відповідно до якого [PERSON] у складі сім'ї один чоловік дозволено приватизувати квартиру [ADDRESS]. На підставі зазначеного наказу Мукачівським міським комунальним підприємством «Закарпатекотранс» 20.04.2010 року було видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Також було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25915233 від 20.04.2010 року. Також встановлено, що в процесі приватизації ЖРЕП № 5 була видана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири № 1560 від 13.04.2010 року, згідно з якої в квартирі [ADDRESS] проживає та має право на приватизацію наймач квартири [PERSON] Зазначене також підтверджується довідкою ЖРЕП № 5 № 1615 від 17.04.2010 року. Обґрунтовуючи незаконність наказу № 2 від 20.04.2010 року та підстави для його скасування та скасування свідоцтва про право власності на житло позивач вказує на те, що на момент приватизації діти проживали в спірній квартирі, а відтак мали право на її користування у зв'язку з чим мали також приймати учать в приватизації. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.11.2006 року, шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено 21.06.1997 року. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Враховуючи наведене судом встановлено, що на момент приватизації квартири [ADDRESS] єдиною зареєстрованою особою в квартирі був відповідач [PERSON], який скориставшись своїм право в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» звернувся про приватизацію квартири. Поряд з цим слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону, право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають у квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Також як передбачено ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Статтею 65-1 ЖК України передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Таким чином, аналіз зазначених вище норм законодавства вказує на те, що право особи на приватизацію державного житлового фонду пов'язується саме із фактом проживання у жилому приміщення, яке приватизується, незалежно від реєстрації у ньому. Саме до цього зводяться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.01.2013 року в справі № 6-125цс12, відповідно до якої згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. До того ж, за змістом положень Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема ст.ст. 2, 3, реєстрація місця проживання чи перебування особи є юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним місцем проживання, наявність або відсутність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. На момент приватизації, дітям позивача виповнилося відповідно 9 та 13 років. Як вбачається з довідки Мукачівської ЗОШ № 20 № 01-28/277 від 29.11.2013 року, [PERSON] з 2007 по 2011 рік навчався в школі та проживав в квартирі [ADDRESS]. Також відповідно до довідки Мукачівської ЗОШ № 20 № 01-28/276 від 29.11.2013 року, [PERSON] з 2004 по 2010 рік також навчалася в школі та проживала в квартирі [ADDRESS]. Крім того, відповідно до довідки Мукачівського ліцею № 110 від 29.11.2013 року, [PERSON], [INFO], навчалася в ліцеї 2010 по 2011 рік та за період навчання проживала в квартирі [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома з сім'єю [PERSON] та [PERSON] десь близько з 2003 року. З того часу вона тісно спілкувалася зокрема з позивачем [PERSON] При цьому періодично була в них вдома в квартирі [ADDRESS] в якій [PERSON] та [PERSON] разом проживали з дітьми. Також показала, позивач [PERSON] проживала з квартирі з дітьми до листопада 2011 року. Як показала допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], знайома з сім'єю [PERSON] та [PERSON] з моменту їх одруження у 1997 році, які з тогу часу, а пізніше після народження дітей разом з ними, проживали в квартирі [ADDRESS]. Також факт проживання дітей в квартирі [ADDRESS] з моменту укладення шлюбу до 2011 року позивач підтверджує письмовими поясненнями знайомих їх сім'ї. Таким чином судом встановлено, що діти з народження проживали в спірній квартирі, а відтак набули прав і обов'язків, як члени сім'ї наймача, постійно, в тому числі і на час приватизації, проживали в квартирі [ADDRESS] з батьками. Крім того, відповідно до п.п. 18, 19 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, за неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. У довідці про склад сім'ї та займані приміщення вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці також вказуються новонароджені, і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно. Також як передбачено ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Заперечення представника відповідачів з приводу того, що діти не позбавлені права користування житлом, а тому їхні житлові права при приватизації не порушені, посилаючись на нотаріально посвідчену згоду батька [PERSON] від 09.12.2014 року щодо надання згоди на реєстрацію та проживання дітей в належній йому квартирі, суд не приймає, оскільки в результаті приватизації у дітей виникатиме право на частку в праві власності майна, а не право користування, що не спростовує порушення їхніх прав. За таких обставин суд приходить до висновку, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права дітей щодо приватизації, у зв'язку з чим діти були позбавлені права на участь в приватизації спірної квартири, що позбавило їх можливості мати частку у праві власності квартири, так як в судовому засіданні встановлено, що діти постійно, в тому числі і на час приватизації, проживали в квартирі [ADDRESS], а тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності суд приходить до висновку, що слід визнати недійсним та скасувати наказ Мукачівського міського комунального підприємства «Закарпатекотранс» № 2 від 20.04.2010 року та свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Що стосується заявленої вимоги про скасування державної реєстрації, то суд не вбачає підстав для задоволення такої, оскільки не вправі вирішувати питання про права та обв'язки особи, яка не є учасником судового розгляду, вирішення такого питання не належить до повноважень суду, до того ж на момент ухвалення рішення суду державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена на підставі інших правовстановлюючих документів. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Таким чином в задоволенні такої вимоги слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору міни від 19.10.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та скасування державної реєстрації права власності на майно суд враховує наступне. Як передбачено ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України). Відповідно до договору міни від 19.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1598, [PERSON] передав квартиру [ADDRESS] [PERSON] в обмін на квартиру [ADDRESS] Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В своїй Постанові (п. 5) № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У спірних правовідносинах право дітей, від імені яких виступає позивач, було порушено у зв'язку проведенням приватизації спірної квартири без їх участі, свідоцтво про право власності на ім'я [PERSON] визнається недійсним, а тому спірна квартира не могла бути об'єктом приватної власності і предметом відчуження [PERSON] на користь [PERSON] Враховуючи наведене, договір міни від 19.10.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], не відповідає визначеним ст. 203 ЦК України загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а відтак такий слід визнати недійсним. Що стосується заявленої вимоги про скасування державної реєстрації права власності, то суд не вбачає підстав для задоволення такої, оскільки не вправі вирішувати питання про права та обв'язки особи, яка не є учасником судового розгляду, вирішення такого питання не належить до повноважень суду, до того ж на момент ухвалення рішення суду державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена на підставі інших правовстановлюючих документів. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Таким чином в задоволенні такої вимоги слід відмовити. Разом з тим суд приходить до висновку, що не підлягає до задоволення вимога в частині визнання недійсним договору дарування від 11.07.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], скасування реєстрації права власності на майно. Відповідно до договору дарування квартири від 11.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1711, [PERSON] подарував, а [PERSON] відповідно прийняла у дар квартиру [ADDRESS]. За загальним правилом наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Так, як передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Разом з тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно з нормами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Одночасно, ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-107цс12 від 07.11.2012 року. У вказаній справі Верховний Суд України дійшов наступних висновків: Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. У справі № 6-53цс12 від 31.10.2012 року Верховний Суд України дійшов наступних висновків: права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. При цьому суд звертає увагу на те, що закон надає право власнику на витребування майна. Поряд з цим на підставі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, яка і визначає підстави для витребування майна. Також ст. 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є зокрема право володіння та право користування. Отже наведене свідчить про те, що позивач, звертаючись по суду з позовом від імені своїх неповнолітній дітей, вважаючи, що діти мають право користування спірною квартирою, звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, проте в такому випадку майно може бути витребувано від відповідача шляхом пред'явлення віндикаційного позову. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи те, позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги в цій частині, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, а тому в задоволенні позову в частині позовних вимог про недійсним договору дарування від 11.07.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], скасування реєстрації права власності на майно слід відмовити. В той же час судом не встановлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідачів щодо позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки перебіг позовної давності обчислюється відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник позивача в судовому засіданні вказала, що про приватизацію спірної квартири стало відомо з моменту отримання відповіді від 26.02.2014 року на запит щодо надання інформації, а отже відсутні підстави застосування строку давності до зазначених позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позов задоволено в частині пред'явлених вимог до відповідачів [PERSON], [PERSON] та Мукачівської міської ради, при чому позовні вимоги до зазначених відповідачів також задоволено частково, судовий збір слід стягнути пропорційно 60,90 грн. (243,60 грн. + 121,80 грн. * 1/2 / 3).

Outcome: partial