Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона з 12 лютого 2005 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO], який поживає з нею. Відповідач проживає окремо та ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання сина. В зв'язку з цим вона звернулась до суду і просить стягнути на її користь з [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. [PERSON], повідомлений за місцем реєстрації про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, письмові заперечення на позов не подав. За згодою позивача, суд розглядає справу в заочному порядку у відсутність відповідача відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З пояснень позивача, наданих до суду документів видно, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі та міють сина - [PERSON], [INFO], який поживає з матір'ю. Позивач та відповідач не досягли згоди щодо участі останнього в матеріальному забезпеченні дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набрала чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтями 181, 183 СК України встановлено що одним із способів утримання дитини є сплата аліментів за рішенням суду, які присуджуються у частці від доходу її матері (батька) і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище сторін, рівний обов'язок обох батьків брати участь в утриманні дитини, і вважає за можливе стягнути аліменти у частці від заробітку (доходу) відповідача у розмірі 1/3 частки. У відповідності до 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Outcome: partial