Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до Одеської міської ради, за участю третьої особи - Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON], [PERSON] та просить визнати за нею право власності на 207/1000 частин квартири [ADDRESS]. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що 12 листопада 2003 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла їй 207/1000 частин квартири [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. 01 квітня 2014 року позивачка звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру, оскільки договір купівлі-продажу квартири № Н-140 від 02 жовтня 2001 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та померлою [PERSON] не був нотаріально посвідчений. Через протиріччя правових норм, діючих на час укладення правочинів в 2001 році, і в відмові компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочини дійсними, законними і виконаними, [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом. Позивачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Одеської міської ради у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 207/1000 частин квартири [ADDRESS]. Представник Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю їх представника. Інші учасники процесу у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 жовтня 2001 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н-140, а саме 207/1000 частин квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений на Чорноморській товарній біржі відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під №Н-140 від 02 жовтня 2001 року. Договір не був нотаріально посвідчений, проте право власності за [PERSON] було зареєстровано в ОМБТІ та РОН 26 листопада 2001 року в реєстрі під №407, стор. 52, кн. 422 пр. 12 листопада 2003 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. за р. №1-389, за яким у випадку своєї смерті заповідала 207/1000 частин квартири [ADDRESS] [PERSON] [PERSON] померла [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. 01 квітня 2014 року позивачка звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття вищевказаної спадщини, однак постановою державного нотаріуса №1804/02-31 від 07 серпня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру, оскільки договір купівлі-продажу квартири № Н-140 від 02 жовтня 2001 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та померлою [PERSON] не був нотаріально посвідчений. Судом також встановлено, що умови договору сторонами були виконані повністю, тобто [PERSON] передала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли грошову суму у розмірі 5 679, 00 грн. за продаж 207/1000 частин вищевказаної квартири, а 26 листопада 2001 року цей договір був зареєстрований в ОМБТІ та РОН в реєстрі під №407, стор. 52, кн. 422 пр. Тому, вищевказаний договір купівлі-продажу є дійсним, виходячи з наступного. Оскільки договір був підписаний сторонами 02 жовтня 2001 року, тобто у період дії ЦК Української РСР 1963 року, то застосуванню підлягають саме норми вказаного Кодексу. На час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу в жовтні 2001 року [PERSON] не було відомо, що правочин у відповідності до ст. 47 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. На теперішній час позивачка не має можливості отримати в порядку спадкування спірну квартиру за заповітом, що порушує її права. Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСР у редакції 1963 року - цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. В відповідності до ст. 41 ЦК Української РСР у редакції 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволенній чинним законодавством України в 2001 році. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 р. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР у редакції 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ст. 224 ЦК Української РСР у редакції 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, у судовому засіданні доведено, що умови договору сторони виконали належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін відхилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Вищевказане спростовує доводи представника Одеської міської ради про недійсність договору купівлі-продажу квартири через відсутність державної реєстрації права приватної власності [PERSON] на спірну квартиру. Крім того, оскільки вищевказаний договір купівлі-продажу є дійсним, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 207/1000 частин квартири [ADDRESS], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved