Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Зазначала, що їй на праві власності належить 1/2 садибного жилого будинку по [ADDRESS] . Будинок розділено на дві квартири. Їй належить квартира [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] [PERSON] міг прийняти у спадщину лише на те нерухоме майно, що належало спадкодавцю [PERSON] і яке було зареєстровано за [PERSON] . У наданій [PERSON] копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом записано, що право власності [PERSON] зареєстровано 27.08.2012, але це неможливо, оскільки [PERSON] помер [INFO] . Тому, за життя [PERSON] не було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а лише після його смерті і на ім`я померлого. За вказаних обставин державний нотаріус Іваненко Р.С. повинен був відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності заповідача на нерухоме майно у складі спадкового майна не було зареєстровано за життя заповідача. Крім того, у свідоцтві про право на спадщину за заповітом вказано, що 1/2 частина житлового будинку належала померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржою від 18.10.1994 за реєстраційним номером № 4938/3473, але державний нотаріус Іваненко Р.С. у свідоцтві про право на спадщину за заповітом нічого не вказав про квартиру із наведеними у договорі купівлі-продажу технічними показниками. Отже, нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом без перевірки складу спадкового майна, як це вимагає ст. 69 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній станом на 29.10.2012 р.). Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29.10.2012 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С . [PERSON] на право спадкування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями та спорудами. У подальшому позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] вказала на те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 18.10.1994 у порушення ст. 114 ЦК УРСР не було дотримано її переважне право на купівлю частини зазначеного житлового будинку, про продаж її також не було повідомлено. Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 29.10.2012 державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. [PERSON] на право спадкування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями та спорудами, перевести на неї права та обов`язки покупця щодо 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Заперечуючи проти позову, відповідач вказав на наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 18.10.1994 [PERSON] набув право власності на 1/2 частину житлового [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній станом на 18.10.1994) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції чинній на 18.10.1994) зазначений договір купівлі-продажу нерухомості підлягав обов`язковій реєстрації в Бюро технічної інвентаризації. Договір був зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації м. Києва, а тому відповідно до діючого на той час законодавства [PERSON] правомірно набув право власності на частину будинку. Жилий будинок [ADDRESS] ніколи не був поділений на квартири, а тому нотаріус діяв у відповідності до законодавства та видавав свідоцтво про спадщину за заповітом, перевіривши повністю склад спадкового майна на підставі зареєстрованої документації. Позов є безпідставним, у ньому відсутні обґрунтування порушення прав та інтересів позивача, позивач не надала суду доказів щодо обґрунтування позовних вимог, а також доказів того, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності на звернення до суду щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на спадщину за заповітом, виходячи з наступного. У своїй позовній заяві позивач вказує на те, що їй стало відомо про отримання [PERSON] 29.10.2012 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом у 2016 році, після отримання позовної заяви [PERSON] у справі 758/10556/16-ц. Дане твердження не відповідає дійсності, виходячи з наступного: жилий будинок по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] ; між ними існують суперечки з приводу користування земельною ділянкою; факт того, що [PERSON] дізналася про підставу виникнення право власності на 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS] давно є і спільно написана нею і [PERSON] заява до Київської міської ради від 24.09.2013, де вони просять як власники жилого будинку організувати роботи щодо оформлення земельної ділянки. Оскільки відповідно до п. 4 ст. 120 ЗК України ця заява подається одночасно всіма співвласниками жилого будинку, то [PERSON] була обізнана з правовстановлюючим документом [PERSON] на зазначений спільний жилий будинок, зокрема, свідоцтво про спадщину за заповітом, тим самим, підтвердивши цей факт поставленим підписом на заяві. Тому, відповідно до значеного, строк позовної давності закінчився ще 24.09.2016 року, враховуючи спільно написану заяву до Київської міської ради, а тому законні підстави звернення з даним позовом до суду - відсутні. Крім того, відповідно до ст. 114 ЦК УРСР при продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця. [PERSON] , як зазначає в позові, проживає в частині жилого будинку по [ADDRESS] з 1985 року, а на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом набула право власності на це майно 14.01.1995. Висловлювання позивача про те, що про договір купівлі-продажу від 18.10.1994 їй стало відомо під час розгляду цивільної справи № 758/10556/16-ц за позовом [PERSON] є неправдивою, з огляду на наступне. Земельна ділянка є неприватизованою. [PERSON] , який був власником 1/2 жилого будинку на підставі договору від 18.10.1994 та [PERSON] , яка є власницею іншої частини вказаного будинку спільно звернулися до Київської міської ради про надання рішення про передачу у часткову власність земельної ділянки під будинком; 30.04.1999 [PERSON] та [PERSON] як співвласники жилого будинку подали до проектної організації заяву про виготовлення технічної документації по складанню державних актів на право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку. Позивачка свідомо вводить в оману суд, стверджуючи про те, що вона дізналася про продаж іншої частини жилого будинку но [ADDRESS] лише в 2016 році. Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. [PERSON] , представник Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилися. Від представника Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. [PERSON] про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18.10.1994, [PERSON] придбав 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] (а.с. 42). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.10.12 [PERSON] є власником 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] (а.с. 43-48). Відповідно до ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року (діючого на час укладення договору купівлі-продажу) при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю. При продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до ст.114 ЦК при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності мають право привілеєвої купівлі цієї частки по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах (додержання строків платежів, обов`язок по сплаті державного мита, тощо). У зв`язку з цим при переводі прав і обов`язків покупця необхідно перевіряти реальність вимог, що пред`являються учасниками спільної часткової власності. Доказом бажання і реальних можливостей для переводу прав і обов`язків покупця є внесення позивачем на депозитний рахунок суду всіх сум, які за договором зобов`язаний сплатити покупець. Невиконання позивачем цих умов може бути підставою для відмови в позові про перевід на нього прав і обов`язків покупця. Пропуск встановленого ч. 3 ст. 114 ЦК тримісячного строку не є підставою для відмови в прийнятті позову про перевід прав і обов`язків покупця. Суд вправі поновити цей строк, якщо прийде до висновку, що його пропущено з поважних причин. Обґрунтовуючи позов в частині переведення прав і обов`язків покупця на [PERSON] за договором купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] 18.10.1994, та визнання права власності на вказану частину жилого будинку, позивач вказувала на те, що про наявність договору купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] 18.10.1994 їй стало відомо 21.02.17 під час розгляду справи № 758/10556/16-ц за позовом [PERSON] про виділення частини жилого будинку. У запереченнях проти позову відповідач, посилаючись на те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду та заявляючи клопотання про застосування строку позовної давності, вказав на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом, посилаючись на те, що земельна ділянка є неприватизованою, [PERSON] , який був власником 1/2 житлового будинку на підставі договору від 18.10.1994 та [PERSON] , яка є власницею іншої частини вказаного будинку спільно зверталися до Київської міської ради про надання рішення про передачу у часткову власність земельної ділянки під будинком; 30.04.1999 [PERSON] та [PERSON] як співвласники жилого будинку подавали до проектної організації заяву про виготовлення технічної документації по складанню державних актів на право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку; 15.11.2004 позивачка зверталася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, у якому зазначала, що їй відомо про зміну власників 1/2 частини спірного жилого будинку. На обґрунтування заяви про пропуск позивачем строку, передбаченого ст. 114 ЦК УРСР, 1963 року відповідачем надано до суду спільну заяву [PERSON] і [PERSON] до Київської міської ради про встановлення меж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] від 24.09.13 (а.с. 54), відповідь Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 12.08.03, з якої вбачається те, що [PERSON] і [PERSON] зверталися до Київської міської ради із спільною заявою від 30.04.1999 щодо виготовлення державного акту проектною організацією (а.с. 154), копію позовної заяви [PERSON] до Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.04, зі змісту якої вбачається те, [PERSON] , на час написання вказаної позовної заяви, було відомо про наявність договору купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного [PERSON] (а.с. 157-158). Таким чином, як вбачається з наданих відповідачем доказів, позивачці було відомо про існування договору купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного [PERSON] , про що свідчить, зокрема її позовна заява від 15.11.2004 (а.с. 157-158). А тому, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що про договір купівлі-продажу від 18.10.1994, укладеного [PERSON] їй стало відомо 21.02.17 під час розгляду справ № 758/10556/16-ц за позовом [PERSON] про виділення частини жилого будинку, оскільки дане твердження спростовується доказами, наданими відповідачем. Клопотання про поновлення строку, встановленого ч. 3 ст. 114 ЦК УРСР, позивачем суду не надано. Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Ураховуючи те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом про перевід на неї прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18.10.1994, клопотання про поновлення зазначеного строку нею не подано, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про переведення на [PERSON] прав та обов`язків покупця щодо 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] за зазначеним договором купівлі-продажу та визнання за нею права власності на 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS] . Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Обґрунтовуючи позов в частині визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, позивач посилалася на те, що право власності на 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] за життя [PERSON] зареєстровано не було та у свідоцтві про право на спадщину не вказано квартиру із наведеними у договорі купівлі-продажу технічними показниками. Як установлено судом, договір купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] 18.10.1994 був зареєстрований на Київській універсальній біржі, реєстраційний номер № 4938/3473, та зареєстрований в Київському бюро технічної інвентаризації № 10339. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», у редакції, діючій на час укладення договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 2 ст. 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таким чином, зазначений договір відповідав вимогам чинного на час укладення договору законодавства, а тому [PERSON] на підставі даного договору за життя набув право власності на 1/2 частини жилого будинку [ADDRESS] . Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно заповіту [PERSON] [PERSON] є його спадкоємцем, прийняв спадщину відповідно до чинного законодавства (а.с. 75-77). На момент відкриття спадщини після померлого [PERSON] до складу спадщини входила 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. від 29.10.2012 (а.с. 43) відповідало вимогам чинного законодавства. Оскільки відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, таких випадків у позові не наведено, а тому правових підстав для задоволення позову в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, немає.

Outcome: dismissed