Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Зазначала, що з відповідачем мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що відповідач допомоги на утримання дітей не надає, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , по 7 000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дати подання позову до досягнення дітьми повноліття. У подальшому представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , по 3 000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 02.03.18 до досягнення дітьми повноліття. Після доповіді про зміст заявлених вимог, судом було з`ясовано, що відповідач визнає позов у повному обсязі, наслідки визнання позову відповідачу були роз`яснені та йому зрозумілі. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки у судовому засіданні відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Позивачем було подано заяву про розподіл судових витрат, у якій, посилаючись на те, що нею були понесені витрати на професійну правничу допомогу, просила стягнути з відповідача на її користь 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Обґрунтовуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачкою було подано розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 97), договір про надання правової допомоги № 2018/16, укладений між нею та адвокатським об`єднанням «Дісп`ютс» від 17.10.18 (а.с. 99-101), рахунок від 17.10.18 № 2018/16 та виписку на підтвердження оплати суми у розмірі 5 000 грн. (а.с. 102). Частинами 3-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У судовому засіданні представник позивача підтримала заяву про розподіл судових витрат та просила її задовольнити. Представник відповідача поклалася на розсуд суду. Відповідач, заперечуючи проти задоволення заяви, у порушення вимог ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України не зазначив в чому полягає неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу та доказів її неспівмірності суду не надав. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, - на відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ураховуючи вимоги ч.ч. 3-6 ст. 137, ч. 3 ст. 141 ЦПК України та докази, надані позивачем на обґрунтування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 97, 99-102), суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved