Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, яка нею була уточнена, в остаточній редакції позивач просила суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вона з відповідачем проживали разом однією сім`єю. Від спільного життя сторони мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . До вересня 2019 року всі проживали разом у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] . У вересні 2019 року відповідач [PERSON] вигнав позивача з дому. Наступного дня до позивача прийшов проживати неповнолітній син [PERSON] , а малолітню чотирьохрічну доньку [PERSON] відповідач залишив проживати разом з собою. Позивач протягом десяти місяців доньку бачила декілька разів, оскільки відповідач забороняв зустрічі. Позивач орендує квартиру на підставі договору оренди від 13.01.2020. Квартира складається з однієї кімнати є ремонт та окремі ліжка для усіх дітей. Це підтверджується актом обстеження побутових умов від 24.08.2020р. Позивач не зловживає алкогольними напоями, не вживає наркотичні засоби, є моральною та соціально активною людиною. Працює в Харківському Національному університеті ім. Каразіна викладачем, та в Харківському Національному педагогічному університеті ім. Сковороди - аспірантом. Її донька [PERSON] є аутистом, у зв`язку з чим їй потрібен спеціальний догляд та постійні процедури, вартість яких дуже велика. Неодноразово позивач передавала батьку дитини через свою мати гроші у сумі 15000,00 грн. на лікування дочки та 2000,00 грн. на пальне для автомобіля, на якому чоловік, коли знаходилась у нього дитина, відвозив до медичних закладів. Всі ці процедури оплачує тільки позивач. Син [PERSON] навчається у Солоницівському колегіумі у 7-а класі. За період відвідування дитиною навчального закладу батько дитини не приймав участь в житті дитини, не відвідує навчальний заклад, дитиною опікується позивач. У зв`язку з тим, що батько дитини не надає можливості бачитись с донькою та вчиняє психологічний тиск на сина позивач зверталася до Дергачівського ВП ГУ НП в Харківській області. У ході перевірки було встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно не надає можливості позивачу бачитись с донькою. Позивач вказала, що в досудовому порядку визначити місце проживання дитини не можливо, в зв?язку з чим вона звернулася до суду. Позивач у судове засідання не з`явилася, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Службою у справах дітей Дергачівської районної адміністрації надано заяву про розгляд справи за відсутності їх представника з урахуванням наданого висновку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Так, позивач [PERSON] , та відповідач [PERSON] , з 2007 року проживали разом однією сім`єю. Від спільного життя сторони мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), та доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] ). Батьком дітей є [PERSON] . З вересня 2019 року сторони припинили сумісне проживання, та в зв?язку з тим, що в досудовому порядку визначити місце проживання дітей не можливо, позивач звернулася до суду. Судом встановлено, що протягом десяти місяців з громадянкою [PERSON] проживав її малолітній син [PERSON] . Малолітня донька [PERSON] з вересня 2019 року по [INFO] проживала з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач орендує квартиру на підставі договору оренди квартири від 13.01.2020. Вказана квартира складається з однієї кімнати, є ремонт та окремі ліжка для усіх дітей. Це підтверджується актом обстеження побутових умов від 24.08.2020. Позивач надала суду сертифікати про проходження наркологічного та психіатричного оглядів (Сертифікат 10 ААЖ №181443) та Медична довідка серії 10ААЄ №438450. Згідно довідки від 06.05.2020 за №0104, виданої ХНУ ім. Каразіна та довідки від 04.06.2020 за №06/18-400, виданої ХНПУ ім. Сковороди [PERSON] працює в Харківському Національному університеті ім. Каразіна викладачем, та в Харківському Національному педагогічному університеті ім. Сковороди - аспірантом. За місцем роботи характеризується лише з позитивного боку. Згідно довідки про доходи, виданої 18.06.2020 за №90 ХНПУ ім. Сковороди, середній заробіток [PERSON] складає 4880, 00 грн., та довідки від 18.06.2020 за №91, середній заробіток складає 5279, 00 грн. Згідно довідки про доходи від 30.06.2020, виданою ХНУ ім. Каразіна, середній заробіток [PERSON] складає 2600, 00 грн., а усього за рік роботи вона отримала заробітну плату у загальній сумі 96789,27 грн. Відповідно декларації №0001-Е5КХ-0800 та декларації №0001-8ЕМП-К800 про вибір лікаря, який надає первину медичну допомогу, де [PERSON] вказана як законний представник пацієнта дітей [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки від 21.09.2020 №16, виданої КЗ «Солоницівський ліцей №1» [PERSON] навчається у 7-а класі вказаного закладу. Мати бере участь у житті дитини. Дергачівська районна державна адміністрація Харківської області, як орган опіки та піклування, надала висновок від 29.09.2020 №01-49/3176 згідно з яким вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю громадянкою [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Дослідивши обставини справи, судом встановлено наявність належних матеріально-побутових умов у матері для проживання дітей, позицію органу опіки та піклування, яку вважає цілком обґрунтованою, та дійшов до висновку про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, що буде відповідати їх якнайкращим інтересам. При цьому суд враховує, що проживання дітей з матір`ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved