Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним і визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що з 1997 року і по теперішній час вона постійно проживає в [INFO], в якій зареєстрована з 25 липня 1997 року. Спірна квартира належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 1997 року. В квартирі, крім неї, зареєстрований з 20 листопада 1999 року і постійно проживає в якості члена її сім'ї [PERSON], з яким вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1999 року. Відповідачка [PERSON], доводиться їй рідною донькою. В кінці 2011 року вона в бесідах з нею стала говорити, що є за характером довірливою людиною і боїться за її долю, щоб вона не втратила житла через свою необачність. При цьому вона запевнила її, що зможе доглянути її і запропонувала укласти договір. Вона погодилася з пропозицією за умови, що залишиться власником спірної квартири до кінця свого життя, а відповідачці за фактичний догляд за нею дістанеться у власність спірна квартира після її смерті. За станом здоров'я вона не мала можливості звернутися за отриманням необхідних консультацій, тому усіма питаннями оформлення договору займалася відповідачка. Вона повністю довірилася їй як дочці, і 26 січня 2012 року підписала договір дарування квартири. Однак, які саме документи були надані нотаріусу їй не відомо, бо вона ж мала намір на безоплатну передачу належної їй на праві власності спірної квартири у власність [PERSON], так як іншого житла в м.Маріуполі не має. Зі змістом підписаного договору дарування спірної квартири вона особисто не змогла ознайомитися, так як документи на квартиру їй відповідачка після відвідування нотаріуса не повернула, сама ж вона юридично не грамотна. У квітні 2016 року вона звернулася до відповідачки з проханням передати їй документи на квартиру для оформлення субсидії на оплату комунальних платежів, однак та повідомила, що тепер вона є власником спірної квартири на підставі договору дарування від 26 січня 2012 року. Після цієї розмови на її прохання відповідачка вперше передала документи на спірну квартиру, а саме - оспорюваний договір дарування квартири, витяг про реєстрацію права власності на квартиру на ім'я відповідачки [PERSON] і технічний паспорт Маріупольського БТІ на квартиру, в якому записано її як власника квартири. Таким чином, фактично до квітня 2016 року вона не знала про те, що не є власником спірної квартири, підписавши оспорюваний договір помиляючись щодо його природи, їх взаємних прав та обов'язків з відповідачкою. Просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] ([PERSON]) в місті Маріуполі, укладений між нею і [PERSON] 21 січня 2012 року недійсним та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи в їх відсутність. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 26 січня 2012 року позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 69. Згідно витягу про державну реєстрацію прав - квартира [ADDRESS] належить на підставі договору дарування від 26 січня 2012 року на праві приватної власності [PERSON]. Як видно з особового рахунку № 74-47 від 07 липня 2016 року, виданого КК «Східна» в квартирі [ADDRESS], крім позивачки зареєстровані [PERSON] (чоловік) та [PERSON]А.(внучка). Ст.229 ЦК України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання та цільовим призначенням. Отже під помилкою, за якої правочин визнається недійсним, слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено. Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання від обдарованого будь-яких вигод матеріального характеру, обдарований, у свою чергу, набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод. Отже договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого), а договір довічного утримання передбачає передачу майна у власність іншої особи, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Судом встановлено, що на час укладення договору дарування позивачка була непрацездатною особою, хворіла та потребувала сторонньої допомоги. Між сторонами існували доброзичливі родинні стосунки. Відповідачка обіцяла забезпечувати позивачку доглядом, харчуванням, одягом, ліками та підтримувати квартиру в належному стані в розрахунку отримати квартиру після її смерті, про що сторони дійшли згоди і вирішили офіційно оформити досягнуту домовленість, а 26 січня 2012 року підписали і нотаріально посвідчили договір, за змістом якого позивачка подарувала відповідачці квартиру [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою, окрім укладення договору дарування, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору, на виконання даного договору квартира не була фактично передана позивачем відповідачці, яка не вступила в управління придбаним майном, а позивачка до цього часу зареєстрована і продовжує проживати в подарованій квартирі, утримує її, несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Іншого житла позивачка не має.Тому укладений договір підлягає визнанню недійсним. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору дарування, тому задовольняє вимогу позивачки визнання за нею права власності на вказану квартиру. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 229,717 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved