Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті своєї рідної сестри [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, в місті Макіївка Донецької області, Україна, у віці 83 років, причина смерті: інсулінозалежний цукровий діабет з численними ускладненнями, у зв'язку з чим було видане свідоцтво про смерть [NUMBER] від 22.05.2018 року. Отриманий документ про смерть є недійсним, бо виданий на території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження. Для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] звернулася до Дніпровського районного у м. Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, але відмовою № 1904/17.4-04-37 від 24.07.2018 року їй було відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки аналіз наданих нею документів свідчить, що для підтвердження факту смерті [PERSON], пред'явлено документ, виданий на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому відділ відмовляє у державній реєстрації смерті. Таким чином, на теперішній час вона не може здійснити державну реєстрацію смерті [PERSON] та отримати свідоцтво про її смерть. В судове засідання заявник не з'явилася, просить розглянути справу в її відсутність, заявлені вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, заперечень проти заяви не надав. У відповідності до вимог ст.ст.223, 247 ч.2 ЦПК України, суд розглядає справу без участі сторін, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вказаної заяви та встановлення факту смерті, виходячи з наступного. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст. 316 Цивільно-процесуального кодексу України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно з положеннями п.2 ч. 1ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень ч.2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п.2.ч. І ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч.2 ст. 317 ЦІІК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, про що 22.05.2018 було зроблено актовий запис № 946 та було видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 22.05.2018. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 452 від 21.05.2018, [PERSON], [INFO], померла [INFO] року на території Донецької області м. Макіївка, причина смерті: інсулінозалежний цукровий діабет з численними ускладненнями. Відповідно до вище вказаного свідоцтва, місце смерті місто Макіївка, Червоногвардійський район. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» і «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Європейський суд з прав людини, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за необхідне взяти до уваги надані заявником документи, видані установами, що знаходяться на окупованій території, і оцінити їх разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, оскільки можливість збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженою, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного і сімейного життя тощо. У зв'язку із викладеним, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] дійсно померла [INFO] року у м.Макіївка Донецької області, що є на даний час тимчасово окупованою територією, суд вважає за необхідне встановити факт його смерті в судовому порядку.

Outcome: approved