Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення. Позивач обґрунтовує позов тим, що вона [PERSON] , є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом від 06.07.2017 року, серії [NUMBER] . Разом з нею проживають її діти та колишній чоловік [PERSON] . Після розірвання шлюбу чоловік почав систематично зловживати алкоголем, вчиняє п`яні дебоші, сварки, бійки. Будучи напідпитку, він стає агресивним, систематично руйнує майно. Без будь-яких причин та поводу він починає їх ображати, виражатися на їх адресу нецензурною лайкою, обзивати, принижувати їх гідність та псувати домашнє майно та зчиняє постійні скандали, по надуманим мотивам, чіпляється до дитини. Трапляються випадки, крадіжки продуктів харчування з холодильника, він ніде не працює, при цьому він харчується з їхнього холодильника тими харчами, які вона купує собі та дітям. Така протиправна поведінка відповідача дуже негативно впливає на дитину, її подальший моральний та психологічний розвиток. Вона неодноразово зверталася до поліції із заявами про вчинення насильства в сім`ї, про те такі звернення ще більш нагнітають відносини і життя стає нестерпним. Крім цього, відповідач не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних платежів, чим завдає значних матеріальних збитків та дуже негативно впливає на неї. Враховуючи вищенаведене, вона звертається до суду, з позовом про виселення із житлового приміщення відповідача. Вважає, що саме таке рішення суду забезпечить нормальні умови проживання для її сім`ї, і життя врешті буде відповідати всім нормам діючого законодавства. На її прохання переїхати проживати в інше житло яке має відповідач після смерті своїх батьків, він відмовляється. Тому вона просить суд виселити [PERSON] , [INFO] з житлового будинку за адресою [ADDRESS] , та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в подальшому в судове засідання з невідомих причин не з`являвся, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] , є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом від 06.07.2017 року, серії [NUMBER] . Та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.6-7). Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 13 червня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 12.03.2020 року в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , значаться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зі слів свідків [PERSON] проживає в с. Орлівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області близько двох років. Згідно інформації наданої Новгород-Сіверським ВП ГУНП в Чернігівській області з приводу конфліктної ситуації між сторонами на протязі 2019 року позивач [PERSON] зверталась чотири рази. Вищевказані протиправні дії відповідача [PERSON] підтверджуються копіями постанов Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області, якими [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ч.1, 2 ст. 1732 КупАП. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник [PERSON] в принципі не може бути обмежена у праві користування своїм майном, яким є житлове приміщення будинку, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Також, відповідно до ст. 157 ЖК України, передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖК України, зазначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене,

Outcome: approved