Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрований в її будинку, проте з 2018 року в ньому не проживає та добровільно із реєстраційного обліку не знімається,чим створює їй перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. В підготовчому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ст. 200 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.2019 року (а.с.5) та копією витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2019 року (а.с.6). В даному будинку, крім позивача, зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , який не є членом сім`ї позивача та з 2018 року в ньому не проживає (копія довідки старостинського округу № 13 виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 46 від 24.02.2010 року - а.с. 7, та пояснення відповідача, надані в судовому засіданні). Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї попереднього власника будинку та набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Судом встановлено, що [PERSON] більше року не проживає разом з позивачем в її будинку та не є членом її сім`ї, проте зареєстрований в будинку та з реєстраційного обліку не знімається, чим створює їй перешкоди як власнику будинку у здійсненні її права власності, а саме у вільному володінні, користуванні та розпорядженні майном, чим порушує конституційне право позивача не непорушність права власності, а тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі статті 406 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в сумі 840,80 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією від 12.03.2020 року (а.с. 9), які суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача.

Outcome: approved