Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітей без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів для такого виїзду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 17.10.2011 року між ними був розірваний. В шлюбі у них народилося двоє дітей - донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір'ю. Зазначає, що зв'язку з тим, що діти потребують оздоровлення їй необхідний дозвіл батька на виїзд дітей за кордон. На протязі тривалого часу після розірвання шлюбу позивач намагалась отримати від відповідача нотаріально посвідчений дозвіл для можливості виїзду дітей разом з нею за кордон, однак відповідач відмовляє у наданні такого, при цьому не пояснюючи мотиви свого рішення. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон та оформлення проїзних документів дитини, позивач просила задовольнити позов. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Третя особи служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не з'явилась, повідомлялась належним чином, про причину неявки суд не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, суд, дослідивши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі, а саме [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 04.02.2004 року та серії [NUMBER] від 16.08.2006 року. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2011 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано. Також встановлено, що фактично діти перебувають на вихованні матері, батько в свою чергу ухиляється від сплати аліментів, що встановлюється довідкою про неотримання аліментів № 3-916 від 29.12.2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону, яким зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В той же час виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином слід прийти до висновку, що згідно з зазначеним вище нормативним врегулюванням порядку виїзду дитини без згоди одного з батьків з України, мова йде про необхідність з'ясування конкретної держави прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. Крім того суд також звертає увагу на те, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). При цьому згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, згідно з ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У зв'язку з цим суд вказує увагу на наступне. Звертаючись до суду, позивач вказує на те, що батько дітей ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей з України. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не представлено. У зв'язку з цим у суду відсутні підстави вважати, що існує порушення прав та інтересів позивача чи дітей в цьому спорі. Крім того також звертається увага на те, що визначений позивачем термін для надання дозволу на виїзд дітей з України, тобто до досягнення ними повноліття, судом не може бути визнаний розумним. Навпаки, суд приходить до висновку про те, що дозвіл на виїзд дітей до досягнення ними повноліття позбавить дітей та батька можливості належного спілкування та виховання, передбаченого чинним законодавством України і, як наслідок, порушить їх права. При цьому слід також зазначити, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування дитини за кордоном та конкретної країни суперечить положенням чинного законодавства. В той же час в ході судового розгляду у силу п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд уточнював зміст, предмет та підстави заявленого позову, проте позивач з такими так і не визначилася. Також позивачем не представлено жодного доказу щодо крайньої необхідності виїзду дітей за кордон, зокрема для оздоровлення чи лікування. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, оскільки таке фактично призведе до розлучення дітей з батьком позбавить останнього брати участь у їх вихованні, що суперечить принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року та положенням СК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а відтак в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]М про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька до досягнення дітьми повноліття та надання дозволу на виготовлення проїзних документів дитини слід відмовити.

Outcome: dismissed