Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві позивач посилається на те, що 16 червня 1993 року Вишківською селищною радою Хустського району Закарпатської області між нею та відповідачем - [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 27 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 16.06.1993). Вказує, що до укладення шлюбу вона мала дівоче прізвище [PERSON] . Зазначає, що під час шлюбу в них народилось троє дітей: - син [PERSON] , [INFO] ; - донька [PERSON] , [INFO] ; - донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.05.2006). Пояснює, що протягом останніх років сімейне життя між нею та відповідачем [PERSON] почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Стверджує, що спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося з причини відсутності взаємопорозуміння між ними, байдужості до життя та проблем кожного, відсутності сімейного вогнища, несумісності характерів, життєвих поглядів на спільне життя, постійних систематичних сварок, які негативно впливають на її морально-психологічний стан. Також зазначає, що тривалий час вони з відповідач проживають окремо (біля восьми місяців). Вона проживає разом із спільною з відповідачем неповнолітньою донькою [PERSON] , [INFO] у своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що батько дитини - відповідач [PERSON] проживає у їхньому спільному сімейному будинку за адресою: [ADDRESS] . За адресою: [ADDRESS] зареєстрована як вона, так і відповідач. Також зазначає, що спільні діти, а саме: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , влаштували своє родинне життя та проживають окремо від кожного з батьків. Стверджує, що з часу проживання окремо від чоловіка, відповідач [PERSON] спільній неповнолітній доньці [PERSON] , [INFO] , не допомагає. Як їй відомо, у відповідача [PERSON] , на даний момент, немає іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, немає на утриманні інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку та будь-яким чином впливають на його матеріальний стан. Відповідач постійно працює за кордоном (в Угорській Республіці та Німеччині), заробляє в середньому по 2000 (дві тисячі) євро в місяць, що становить біля 53 000 гривень. Тому вважає, що розмір аліментів на дитину повинен становити 5000 гривень, що буде достатнім для забезпечення повноцінного її утримання, забезпечення хорошої освіти, медицини, а також оздоровлення та відпочинку. Виходячи з вищевикладеного просить суд: 1. Шлюб між нею та відповідачем розірвати. 2. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.12.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за вказаною позовною заявою до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, однак, 25.01.2021 представник позивача адвокат Герич А.Й. подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі. В клопотанні зазначив, що позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі, не заперечують проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] повторно не з`явився, хоча про час там місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом надіслання судової повістки про виклик рекомендованим поштовим відправленням, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзиву на позовну заяву не подав. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.1993 року між [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , (після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано Вишківською селищною радою Хустського району Закарпатської області, за актовим записом № 27, що стверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 16.06.1993 року. Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилися спільні діти: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , які на момент подачі позову уже є повнолітніми та неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12.05.2006 року виконкомом В. Добронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, шлюбних стосунків вони не підтримують, даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~184\~СК\~України,\~суд\~за\~заявою одержувача\~визначає\~розмір\~аліментів у\~твердій\~грошовій\~сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, вік та стан здоров`я дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, а також вимоги щодо мінімального гарантованого розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2\~ст. 182 СК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що неповнолітня донька сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачкою у її матері за адресою: [ADDRESS] , а батько дитини - відповідач [PERSON] проживає у їхньому спільному сімейному будинку за адресою: [ADDRESS] . З часу окремого проживання сторін, відповідач [PERSON] спільній неповнолітній доньці [PERSON] , [INFO] , не допомагає. Як відомо позивачу, у відповідача, на даний момент, немає іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, немає на утриманні інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку та будь-яким чином впливають на його матеріальний стан. Відповідач постійно працює за кордоном (в Угорській Республіці та Німеччині), заробляє в середньому по 2000 (дві тисячі) євро в місяць, що становить біля 53 000 гривень. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі - 2500,00 гривень щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень, то така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позивач пред`явила позов 25.11.2019 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений останнім судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial