Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, яку в подальшому уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що з 28.06.2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 01.03.2016 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти нею та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2008 року було придбано земельну ділянку площею 0,0585 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення якої -будівництво та обслуговування жилого будинку, але державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на відповідача. Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 07.04.2009 року відповідачу було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на зазначеній земельній ділянці. У період з 2009 по 2012 р.р. відбувалось будівництво жилого будинку за спільні кошти та власними силами. 18.12.2012 року цей будинок був зареєстрований на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія [NUMBER]. Вважає, що земельна ділянка та житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, її та її колишнього чоловіка - [PERSON]. В останні роки шлюбу, відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, не сплачував комунальні платежі, не підтримував побут. Всі необхідні дії з підтримки побуту здійснювала та здійснює постійно за власні кошти та своїми силами. Відповідач не з'являється та не допомагає по веденню господарства, не піддержує будинок та земельну діяльну в належному стані, не сплачує комунальні та інші платежі. Всі рахунки по сплаті приходять на її прізвище, які вона і оплачує. Просить здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати: за нею право власності на 3/4 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; та на 3/4 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на 1/4 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та пояснила, відповідач проживає з іншою жінкою, крім зазначеного в позовній заяві майна, також за спільні кошти було ще придбано автомобіль, але він оформлений на брата відповідача, а також квартиру, але вона оформлена по договору дарування на відповідача, хоча також придбана за їх спільні кошти. Просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] (довіреність НВО № 442250 від 20.032017р.) - підтримала заявлені позовні вимоги та пояснила, що сторони знаходились у шлюбі з 28.06.2005 року, шлюб розірвано 01.03.2016р.. В період шлюбу за спільні кошти придбали земельну ділянку. 17.08.2012 року позивачка у м. Москва продала квартиру та на ці кошти будували будинок не земельній ділянці, що розташована у [ADDRESS]. Відповідач в останні роки сімейного життя не дбав про майновий стан сім'ї. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення у пресі («Урядовий кур'єр» №162 від 01.09.2017р). Причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Тому суд у відповідності до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку - вони сусіди. Знає також і відповідача, він є колишнім чоловіком позивачки. Зазначила, що відповідач не мешкає в будинку по [ADDRESS] приблизно з початку 2015 року. Вона допомагає позивачці сплачувати комунальні платежі, рахунки приходять на ім'я позивачки. Знає, що будинок будували спільно позивачка і відповідач. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що вони сусіди з позивачкою, підтримують дружні відносини. Відповідача бачив кілька разів. Приблизно з 2015 року позивачка та відповідач разом не живуть, він зник. [PERSON] одна займається по господарству. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку, вони подруги. Знає, що будинок по [ADDRESS] був побудований позивачкою і відповідачем за їх спільні кошти в період шлюбу. Знає, що з 2007 по 2012 р.р. позивачка та відповідач їздили на заробітки, коли [PERSON] переїжджала, то продала квартиру у м. Москва. [PERSON] декілька років не має ніякого бажання сплачувати за комунальні послуги, кудись виїхав, ніхто не знає де він. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом встановлено, що з 28 червня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб - а.с.10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 01.03.2016 року, 01 березня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с.11). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 05.11.2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.04.2008 року [NUMBER] реєстр. 1229 належить земельна ділянка площею 0,0585 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 07.04.2009 року №180 [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 22.08.2012 року, закінчений будівництвом об'єкт - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] - готовий до експлуатації, початок будівництва - січень 2008 р., закінчення будівництва - листопад 2009 р. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012р., витягу про державну реєстрацію прав №36786761 від 18.12.2012р., технічного паспорту на житловий будинок - [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] (а.с.15-17). Відповідно до довідки вуличного комітету №6 м.Бердянськ від 17.03.2017р., [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] за цією адресою не проживає і не зареєстрований (а.с.72,73). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року. Як було встановлено в ході судового розгляду, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.06.2005 року до 01.03.2016 року. Спірну земельну ділянку придбано 04 квітня 2008 току, тобто в період зареєстрованого шлюбу сторін, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку. Крім того, в період шлюбу було побудовану спірний будинок та оформлено на нього право власності за відповідачем. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що спірне майно є його особистою приватною власністю. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивачкою не доведена протиправна поведінка відповідача, яка могла б вплинути на відступлення від засад рівності часток подружжя, крім того, суду не надано доказів існування підстав, визначених у ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, які б давали можливість збільшити частку позивачки при розподілі спільного майна. За таких обставин суд приходить до висновку, що спірне майно сім'ї сторони придбали у період зареєстрованого шлюбу та за спільні сумісні кошти, тому суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 4800,00 грн. (квитанція № 0.0.685233263.17 від 13.01.2017р.). На підставі викладеного та

Outcome: partial