Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом 17.12.2018 року, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 17.09.2010 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Центрально-Міським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області. Від шлюбу вони мають трьох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З березня 2018 року шлюбно-сімейні стосунки між ними ускладнились у зв`язку з виникненням постійних сварок, відсутністю взаєморозуміння, поступок у вирішенні різних питань з боку [PERSON] , який не рахувався з її бажаннями та враховував інтересів дітей, що остаточно призвело до розпаду сім`ї. В грудні 2018 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за результатами розгляду позову [PERSON] шлюб між ними розірвано. На даний час діти проживають з нею та перебувають на її утриманні, матеріальної допомоги на їх утримання в добровільному порядку [PERSON] не надає, хоча має можливість надавати, оскільки офіційно працює та має стабільний дохід. В свою чергу вона ніде не працює та не може самотужки належним чином забезпечити дітей. Оскільки домовленості про сплату аліментів між ними в позасудовому порядку не досягнуто, тому за захистом майнових інтересів малолітніх дітей вона вимушена звернутися до суду. Не погоджуючись з вимогами [PERSON] , відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а наведені в позові обставини вважає такими, що не відповідають дійсності. За цих підстав, 05.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з ним як їх батьком; встановити наступний порядок подальшого спілкування з дітьми матері [PERSON] за попередньою згодою з ним; стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання дітей в розмірі 50% частки від усіх видів її заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до повноліття дітей. Вимоги позову обґрунтовує тим, що з [PERSON] він дійсно перебував в шлюбі, офіційно зареєстрованому 17.09.2010 року Центрально-Міським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2018 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають трьох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбно-сімейних стосунків діти частину часу проживають з ним в будинку його батьків за адресою: [ADDRESS] , а іншу частину часу з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Матеріальне забезпечення дітей він здійснює сам, участі в цьому [PERSON] не приймає. За час подружнього життя [PERSON] не працювала та разом з дітьми перебували на його утриманні. Після розлучення він добровільно надавав їй матеріальну допомогу на утримання дітей та приймає участь в їх вихованні. Зауважив, що причиною розпаду їх сім`ї стала відсутність взаєморозуміння між ним та [PERSON] , втрата почуттів любові, діаметрально протилежні погляди. Ще під час їх шлюбних стосунків [PERSON] мала близькі стосунки з іншими чоловіками, що не приховувала від дітей, запрошувала цих чоловіків додому та розміщувала спільні фото з ними інтимного характеру в соціальних мережах. В свою чергу він завжди належним чином виконував свої батьківські обов`язки, опікувався дітьми, переймався за їх здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, відвідування додаткових секцій, заняття в яких також самостійно оплачував. Мали місце випадки, коли [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчиняла істерики, намагалась не відпускати дітей на заняття, що відбувалось в їх присутності та негативно позначалося на їх психічному стані. Відповідач зловживає спиртними напоями, у тому числі на очах дітей, не приділяє їм достатньої уваги, не допомагає в навчанні, не слідкує за станом їх здоров`я, навпаки своєю поведінкою та діями шкодячи їм. В квартирі у неї панує антисанітарія, відсутня їжа. Усі кошти, які він дає на дітей, вона витрачає у власних інтересах, та навіть відбирала гроші у дітей, які він особисто їм давав. Крім того [PERSON] . здатна до неадекватних вчинків як по відношенню до дітей, так і оточуючих людей, сусідів, втрачає над собою контроль, впадає в істеричний стан. Така поведінка вже позначилась на наймолодшій донці Каміллі, які почала заїкатись, через що він вимушений возити її до дитячого невропатолога, старші діти залякані, перебувають в пригніченому стані та бояться матері. На його переконання, у відповідача наявні психічні розгляди, з приводу чого він вимушений був звернутись до КЗ «Криворізький ПНД» ДОР щодо проведення її психіатричного огляду. З огляду на зазначене він впевнений, що проживання дітей з [PERSON] як їх матір`ю може негативно на них позначитись, а тому з огляду на чинення відповідачем перешкод у нормальному вихованні малолітніх дітей та недосягнення компромісу щодо визначення їх місця проживання дітей в позасудовому порядку, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відзив на позов [PERSON] відповідач [PERSON] не подавала. Ухвалою суду від 28.03.2019 року цивільні справи за вказаними позовами об`єднано в одне провадження із призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.03.2019 року закрито підготовче провадження по об`єднаній цивільній справі з призначенням до розгляду; зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради надати суду висновок щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком [PERSON] , а також щодо можливості встановлення запропонованого ним порядку зустрічей матері [PERSON] з дітьми. Ухвалою суду від 22.05.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про вжиття окремих процесуальних заходів в інтересах дітей. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів судом не вживались. Присутня в судовому засіданні позивач за І позовом відповідач за ІІ [PERSON] та її представник [PERSON] пред`явлені ними вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, в задоволенні вимог [PERSON] просили відмовити за безпідставністю та недоведеністю. [PERSON] зазначила, що саме вона завжди займалась вихованням дітей, а [PERSON] фактично нічого не робив та зараз має намір уникнути обов`язку сплачувати аліменти на їх утримання. Представник зауважив, що діти повинні проживати з батьками, а не дідом та баб лою. Можливість проживати в квартирі сторін є, адже у [PERSON] є житло, придатне для проживання. Всі посилання [PERSON] на негативну характеристику [PERSON] вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Відповідач за І позовом позивач за ІІ [PERSON] підтримав пред`явлені ним вимоги та заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Доповнив, що на даний час та протягом останніх 4-х місяців діти постійно проживають з ним та його батьками за адресою: [ADDRESS] . Він приймає участь в вихованні дітей, водить до школи, садочку, на секції та забирає їх звідти. В квартирі, де проживає [PERSON] немає умов для проживання, адже вона продала всі меблі, техніку. З огляду на поведінку [PERSON] та її аморальний стиль життя, дітей з нею залишати категорично не можна. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради Іванова О.В. правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Просила ухвалити рішення з урахуванням інтересів малолітніх дітей. Представники третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради підтримала позицію, викладену у висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком [PERSON] , наданому суду для врахування при вирішенні спору. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований 17.09.2010 року Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №611. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2018 року, яке набрало законної сили 21.01.2019 року, шлюб між ними розірвано. В період шлюбно-сімейних стосунків у сторін народились: син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.12.2018 року, видане повторно), донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.12.2018 року, видане повторно). Крім того, від фактичних шлюбних стосунків сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.12.2018 року, видане повторно). Факт батьківства [PERSON] не оспорюється. В ході\~розгляду справи\~встановлено,\~що до конфлікту між батьками та припинення їх стосунків сім`я проживала разом, а після розлучення в позасудовому порядку вирішити питання, з ким проживатимуть діти вони не можуть. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що протягом останнього часу відповідач [PERSON] своїми неадекватними діями, поведінкою негативно впливає на дітей, їх фізичний, психічний розвиток, не виконує належним чином батьківських обов`язків, веде аморальний спосіб життя. З метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей він просить визначити їх місце проживання з ним як батьком та присудити стягнення з відповідача на його користь аліментів на їх утримання. В свою чергу, [PERSON] заявляє лише вимогу про стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання дітей, зазначаючи, що вони проживають з нею. Вимог про визначення їх місця проживання з нею не заявляє. Таким чином, суд приходить до висновку про дійсність спору між сторонами стосовно визначення місця проживання дітей, оскільки вчинювані ними дії, характер поведінки, ставлення до дітей та виконання батьківських обов`язків в своїй сукупності є свідченням наявності між сторонами неузгоджень щодо визначення місця проживання дітей, яке за даних обставин необхідно визначити в судовому порядку. Питання стягнення аліментів на їх утримання є похідним від вирішення першої вимоги, адже в розумінні ст.181 СК України, аліменти на утримання дитини стягуються саме на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами\~\~дитини\~\~та\~\~інтересами батьків\~\~повинна\~\~існувати\~\~справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших\~\~інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Дослідженням матеріалів справи встановлено, що на даний час [PERSON] проживає з малолітніми дітьми донькою [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , та донькою [PERSON] , [INFO] , разом з його батьками [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , який належить їм на праві спільної часткової власності (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.11.2009 року, а.с.21, 22 т.1). Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов (а.с.65 т.2) санітарний стан зазначеного житлового приміщення задовільний, для всіх дітей облаштовано окремі кімнати, оснащені всім необхідним для них меблями, технікою, білизною, одягом, іграшками. Для дітей створено всі належні умови для проживання. В свою чергу, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Житлове приміщення складається з 4-х кімнат, які не облаштовано необхідними меблями. Умови для проживання дітей в квартирі не створено: відсутні окремі ліжка, письмовий стіл, шафа для одягу (акт обстеження умов від 25.02.2019 року, т.2 а.с.66). В розумінні положень ст.160 СК України в контексті суті поняття «місце проживання» відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», місце проживання дитини у віці від 10 до 14 років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками, оскільки в такому віці дитина хоча і вправі висловлювати свою думку з цього приводу, однак її думка не має вирішального значення. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде \~проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може знешкодити розвиткові дитини. В ході розгляду судом справи встановлено, що [PERSON] офіційно працює на посаді прокурора в Криворізькій місцевій прокуратурі №3 Прокуратури Дніпропетровської області, має стабільний дохід та отримає середньомісячну заробітну плату в розмірі 29\~475 грн. 40 коп. (а.с.27 т.1). Хоча у власності житла [PERSON] не має, однак проживає з батьками в будинку, який повністю є облаштованим як для проживання його, так і дітей з усіма створеними для них умовами. В свою чергу, [PERSON] ніде не працює, джерел доходів не має, будь-яке нерухоме майно у її приватній власності відсутнє. Житлове приміщення, де вона проживає, є орендованим та непридатним для проживання. Посилання [PERSON] на те, що вона перебуває в центрі зайнятості на обліку та проходить стажування в магазині суд не приймає до увагу з огляду на відсутність доказів в їх підтвердження. Посилання [PERSON] на ведення [PERSON] аморального способу життя, наявність психічних розглядів суд оцінює критично, оскільки вони також не підтверджені належними, допустимими та достатніми в їх сукупності доказами, в той час як в силу ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд зауважує, що в силу ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, надана [PERSON] заява про звернення до КЗ «Криворізький ПНД» ДОР щодо проведення психіатричного огляду [PERSON] (а.с.21-22 т.2) не може розцінюватись як доказ наявності у останньої психічних розладів, оскільки сама по собі не замінює висновків спеціалістів (експертів, експертних комісій), які б установили наявність у [PERSON] таких розладів за результатами проведення оглядів та обстежень. Поміж іншим суд вважає доречними доводи [PERSON] стосовно того, що [PERSON] вживає спиртні напої в такому стані здатна до неадекватних дій, оскільки вони узгоджуються з відомостями, викладеними в повідомленні КЗОШ №8 від 07.05.2019 року №364 (а.с.69 т.2). В повідомленні зазначено, що 06.05.2019 року мав місце випадок, коли [PERSON] з`явилась до школи в нетверезому стані, на зауваження працівників школи не реагувала та мала намір забрати доньку [PERSON] зі школи, в той час як у дитини ще тривали заняття. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Вказані норми також кореспондує ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року. Як слідує\~з ч.ч.1,\~2\~ст.160\~СК України,\~місце проживання\~дитини,\~яка не\~досягла десяти\~років,\~визначається за\~згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17, дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією та Декларацією прав дитини. Станом на момент вирішення спору малолітня [PERSON] досягла 10-річного віку, тому її думка підлягає обов`язковому врахуванню при вирішенні спору. Так, в судовому засіданні малолітня [PERSON] в присутності психолога КЗОШ №8 [PERSON] та без присутності обох батьків суду пояснила, що вона навчається в школі, на даний час проживає з батьком [PERSON] , стосунки між ними хороші. Більшість часу приділяє їй саме батько, з матір`ю стосунки «так собі». Їй відомо, що батьки розлучились та про спір по даній справі вона обізнана. Зазначила, що вона хоче жити з батьком, який може їх забезпечити та створити умови для життя. Мати не зможе забезпечити для неї належних умов для життя. Вона любить обох батьків, однак проживати хоче саме з батьком. Протягом останніх 2-х місяців маму вона не бачила, з нею не спілкувалась, щоб батько їй зателефонував вона не просила. Після розлучення батьків мати почала бити її та її молодших брата й сестру, не завжди ними займалась та приділяла увагу. Навіть коли вони всі разом проживали саме батько приділяв їм більшу увагу, вирішував уроки. На даний час в квартирі мами нічого не має, вона всі меблі продала та техніку, умови для проживання там відсутні. Особисто при ній вона продала пральну машинку. В судовому засіданні малолітній [PERSON] в присутності психолога КЗОШ №8 [PERSON] та без присутності обох батьків суду пояснив, що він навчається в школі у другому класі. Зараз він живе з татом [PERSON] , його двома сестрами, тіткою та дідом, бабою батьками тата в будинку в с. Чкаловка в Криворізькому районі. В будинку у нього є окрема кімната, в якій він живе зі старшою сестрою [PERSON] . Тато до нього ставиться добре, не кричить, стосунки між ними хороші; мама на нього кричить. Зазначив, що він хотів би жити з татом. В квартирі, де живе мама, немає умов, вона все продала. Маму не бачив давно, з нею не спілкується, вона не телефонує. Коли батько йде на роботу, він залишається з бабусею. В ході судового розгляду суд не вбачав за доцільне відібрання пояснень у малолітньої [PERSON] з огляду на її 6-річний вік та психоемоційний стан, пов`язаний зі стосунками, які склались між батьками. Відтак вирішення спору стосовно [PERSON] здійснюється в аспекті забезпечення її якнайкращих інтересів з прийняттям до уваги висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради як органу, діючого у справі з метою забезпечення захисту прав, свобод та інтересів малолітніх дітей що відповідатиме правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17. Так, згідно висновку служби у справах дітей від 16.04.2019 року №8/33-1275 (а.с.64 т.2), в ході проведення бесіди представниками служби з дітьми Базалєвих, вони виявили бажання проживати саме з батьком. Крім того, в судовому засіданні представники служби неодноразово зазначали про доцільність визначення місця проживання саме з батьком [PERSON] . У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з батьком [PERSON] Натомість доведеність в ході судового розгляду наявності між сторонами ускладнених міжособистісних стосунків, які відображаються на дітях, котрі проявляють прихильність до батька, відсутність у [PERSON] засобів до існування, ведення посереднього способу життя є свідченням її поведінки, яка може зашкодити розвиткові дітей у випадку, якщо вони постійно проживатимуть з нею. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно пред`явленої\~ [PERSON] \~вимоги щодо визначення способу участі матері у вихованні дітей та спілкуванні з ними, суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути, реальним, дійсним та існувати безпосередньо на момент її звернення до суду. При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У зв`язку з цим важливим є з`ясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться. Відповідно до\~ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. В ході судового розгляду встановлено, що діти проживають з [PERSON] , суд визначив місце проживання їх саме з батьком, перешкод в спілкуванні з матір`ю [PERSON] він не чинить. При цьому, саме по собі заявлення вимог про встановлення порядку спілкування [PERSON] з дітьми є свідченням пред`явлення вимог на захист її прав, а не прав самого [PERSON] , які в даному випадку не порушуються, адже із змісту ст.159 СК України слідує, що право на пред`явлення позову про усунення цих перешкод має той з батьків, хто проживає окремо, тобто виключно [PERSON] . За даних обставин суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] в цій частині, у зв`язку з чим підстави для її задоволення відсутні. Щодо вимоги сторін про стягнення аліментів на утримання дітей, суд виходить з визначення місця проживання дітей саме з батьком [PERSON] , який в силу ст.181 СК України має право на отримання на свою користь аліментів на утримання дітей шляхом їх стягнення з [PERSON] , яка проживає окремо. Згідно зі ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Як слідує з положень ч.2 ст.180, ч.1 ст.183,\~ ч.1 ст.191 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються від дня пред`явлення позову у частці від доходу її матері, батька і/або у твердій грошовій сумі, при цьому частка заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % гарантованого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За даних обставин, враховуючи встановлені судом та доведені належними доказами обставини, що в розумінні ч.1 ст.182 СК України мають значення при визначенні розміру аліментів, а також заявлений позивачем [PERSON] розмір аліментів на утримання дітей, суд приходить до переконання про необхідність стягненням з відповідача [PERSON] на його користь аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % гарантованого прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.02.2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Суд зауважує, що відповідно до ч.3 ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти продовжуватимуть стягуватись з вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Заявлення [PERSON] вимоги про стягнення аліментів в розмірі 50% від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів суд вважає некоректним, оскільки аліменти стягуються в частці від заробітку (тобто в даному випадку 1/2), в той час як процентне співвідношення застосовується до мінімальної їх межі від прожиткового мінімуму на дитину. Таким чином, вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково із відмовою в задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позову [PERSON] , яка звільнена від сплати судового збору та ухвалення рішення на користь [PERSON] , який не заявляв вимог про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору. Відтак суд вважає за можливе здійснити зарахування судового збору. В порядку п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial