Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що з 08 серпня 2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Генічеського районного суду від 19 травня 2015 року було розірвано. Після реєстрації шлюбу відповідач був зареєстрований в належному їй житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] , де вони спільно проживали до 2015 року. Вказаний будинок належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 15 травня 2008 року. Вказує, що ще до розірвання шлюбу, на початку 2015 року, вона та відповідач припинили спільне проживання і її чоловік виїхав в інший населений пункт та з того часу у будинку не проживає. Оскільки відповідач до спірного житла не повертається, домовитись з ним про добровільне зняття з реєстрації не вбачається можливим. У зв`язку із цим, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти проведення заочного розгляду справи та постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач - [PERSON] , належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] вже близько 5 років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] вже близько 5 років за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування № 1681 від 15 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Чкана Н.І. Рішенням Генічеського районного суду від 19 травня 2015 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Відповідно до акта депутата Генічеської міської ради від 07 серпня 2019 року, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з 2015 року фактично за даною адресою не мешкає. Відповідно до довідки відділу ведення реєстру територіальної громади міста виконкому Генічеської міської ради відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідач за місцем реєстрації: [ADDRESS] , не проживає з 2015 року. Вказані обставини підтверджуються актом депутата Генічеської міської ради від 07 серпня 2019 року, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач - [PERSON] не проживає в будинку, який належить позивачу без поважних причин з 2015 року, не цікавляться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, його реєстрація заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним житлом, позовна вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved