Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], по якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначила, що вона є власником 13/20 частин житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідач, який є колишнім чоловіком її доньки, на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично з 08.07.2016 року по даний час в зазначеній квартирі не проживає. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на обставини викладені в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог посилається на ст.ст. 321, 391 ЦК України. Не заперечила проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, що підтверджується опублікованим на офіційному веб-сайті судової влади України оголошенням про його виклик до суду, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. За вказаного, суд вирішує справу слухати за даної явки і наявних матеріалів у справі, визнавши за можливе постановити заочне рішення суду відповідно до ст. 280 ЦПК України, про що позивач не заперечила. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно статті 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 08.12.2004 року, позивач є власником 13/20 частин домоволодіння [ADDRESS] Свідоцтво видане на підставі рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 27.10.2004 року №1649, в обмін договору купівлі-продажу від 28.07.1977 року № 4500 /а.с. 5/. Як вбачається з інформації наданої на запит суду Управлінням державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 22.09.2017 року, за вказаною адресою зареєстрований також [PERSON], [INFO] з 26.01.2015 року /а.с. 16/. Шлюб між [PERSON], [INFO] та божою [PERSON], [INFO], який був зареєстрований 17 грудня 2004 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис № 667 розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2016 року /а.с. 9/. Відповідно до акту від 13.09.2017 року, підписаного головою квартального комітету №20 [PERSON] та сусідами [PERSON] і [PERSON], підписи яких засвідчено головою квартального комітету №20 [PERSON], [PERSON] у будинку [ADDRESS] з 2016 року не проживає /а.с. 10/. Вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] і [PERSON]. Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні будинком та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування спірним житловим приміщенням, що відповідає вимогам ст.ст. 319, 391 ЦК України, а відтак дає суду підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком по [ADDRESS]. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved