Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Сєвєродонецької міської ради про визнання права власності на гараж. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 28 грудня 2006 року Сєвєродонецька міська рада прийнятим рішенням № 644 затвердила проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки та умови її відведення під існуючий індивідуальний гараж позивачу. 15.02.2007 року позивач уклала з Сєвєродонецькою міською радою договір оренди землі. Згідно з договором позивачу надається у тимчасове користування земельна ділянка загальною площею 0,0036 га, яка розташована у кварталі [ADDRESS] . Згідно з проектом відведення земельної ділянки позивачу надано земельну ділянку в тимчасове довгострокове користування під існуючий індивідуальний гараж [ADDRESS] . 23.10.2007 року КП «Сєвєродонецьке міське бюро технічної інвентаризації» виготовило технічний паспорт на зазначений вище гараж. Зареєструвати належним чином право власності на гараж немає можливості у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача Сєвєродонецької міської ради у судове засідання не з`явилась, до суду надіслала заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, ухвалити рішення на розсуд суду. Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією рішення № 644 від 28.12.2006 «Про передачу в оренду земельних ділянок під існуючі індивідуальні гаражі» Сєвєродонецька міська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON] під існуючий індивідуальний гараж в [ADDRESS]. Згідно з копією договору оренди землі № 040741900218 від 15.02.2007 Сєвєродонецька міська рада надала [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку - землі житлової забудови (під існуючий індивідуальний гараж), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Комунальне підприємство «Землевпорядник» Сєвєродонецької міської ради виготовило [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки під існуючий індивідуальний гараж за адресою: [ADDRESS]. Сєвєродонецьке міське бюро технічної інвентаризації 23.10.2007 виготовило технічний паспорт на гараж [ADDRESS]. Згідно з довідкою № 352 від 22.07.2019, виданою Департаментом землеустрою, містобудування та архітектурно-будівельного контролю, індивідуальний гараж, розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці (кадастровий номер 4412900000:05:030:0156), яка знаходиться в користуванні на умовах оренди у гр. [PERSON] на підставі Договору оренди землі № 040741900218 від 15.02.2007, укладеного згідно з рішенням сесії міської ради № 644 від 28.12.2006, має адресу: [ADDRESS]. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права власності на індивідуальний гараж. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про основи містобудування», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц від 18 грудня 2019 року, аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється. За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, і підстав для відступу від нього Великою Палатою Верховного Суду не вбачається. Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р. № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: - документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; - технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; - документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; - письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); - договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалась у результаті спільної діяльності). Зі змісту вказаних норм права вбачається, що прийняття новозбудованого об`єкту нерухомого майна в експлуатацію після його будівництва є обов`язковим. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р. № 1127, не зверталась до відповідача із заявою про реєстрацію свого права власності на індивідуальний гараж. Сторонами не було надано суду доказів того, що позивач [PERSON] зверталась із заявою до уповноваженого органу, яким є інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, про прийняття індивідуального гаража до експлуатації та отримала документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Отже, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна до уповноваженого державного органу не зверталась; документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта у своєму розпорядженні не має, а тому відсутні підстави для визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу наведеної норми ЦК України, суд доходить висновку, що визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України можливе за наявності таких обставин: право власності оспорюється або не визнається іншою особою; власником втрачений документ, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на гараж у зв`язку з тим, що не може зареєструвати своє право власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна. При цьому, власником [PERSON] не втрачений документ, який засвідчує її право власності на гараж, право власності позивача на гараж відповідачем не оспорюється, а також відсутня будь-яка особа, яка це право не визнає. Тобто, в даному випадку вбачається, що між сторонами у справі відсутній спір, а відтак відсутні підстави, передбачені ст. 392 ЦК України, для пред`явлення позивачем позову про визнання його права власності. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Сєвєродонецької міської ради про визнання права власності на гараж слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed