Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 15.12.2016 року в с. Кумарі Первомайського району Миколаївської області помер її батько [PERSON], після якого залишилася спадщина на належний йому будинок № 79 по вул. Набережній в с. Кумарі Первомайського району Миколаївської області та земельну ділянку площею 4,76 га на території Березківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області на підставі державного акту серії МК № 012450. Вона - єдина спадкоємиця за законом першої черги після смерті батька; своєчасно прийняла спадщину, але при зверненні в нотаріальну контору дізналася, що батько за життя, 21.04.2016 року склав заповіт, яким все належне йому майно заповів чужій людині [PERSON] Такий заповіт вважає недійсним, оскільки на момент складення заповіту батькові виповнилося 90 років, він мав психічні відхилення протягом останніх років життя, не впізнавав рідних, близьких, забував події, імена, не слідкував за собою, не відчував потреби в їжі, мав галюцинації, справляв природні потреби у непристосованих до того місцях, зловживав спиртним, потребував стороннього догляду, отримував допомогу психіатра, тобто внаслідок психічного захворювання на момент складення заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, був недієздатним, а тому складений ним заповіт є недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представники: [PERSON] та адвокат [PERSON] повністю підтримали позов, просили його задовольнити і визнати недійсним заповіт, складений 21.04.2016 року [PERSON], який помер 15.12.2016 року, посвідчений 21.04.2016 року секретарем виконавчого комітету Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 09. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечували, мотивуючи тим, що [PERSON] до смерті був цілком адекватним, психічно здоровим, мав неприязні стосунки з донькою та онуками, тому домовився з відповідачкою про догляд, який від неї надалі отримував, деякий час проживав у неї і заповів їй усе своє майно. За таких обставин просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області в судове засідання не явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність; у вирішенні спору покладався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши надані суду письмові докази, медичні документи і висновок експерта, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною донькою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ФП № 258003, виданого повторно 12.01.2017 року /а.с.5/ та копіями витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00017528819 та № 00017525406 /а.с.15,16/. [PERSON] помер 15.12.2016 року в с. Кумарі Первомайського району Миколаївської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ФП № 253530, виданого повторно 18.01.2017 року /а.с.7/. Таким чином, відповідно до ст.ст. 1258, 1261 ЦК України позивачка єдина спадкоємиця за законом першої черги після смерті [PERSON], вона своєчасно прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до Другої державної нотаріальної контори Миколаївської області 23.01.2017 року /а.с.22/. За життя, 08.07.2015 року [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно заповів своїй донці [PERSON] повністю. Такий заповіт посвідчений 08.07.2015 року секретарем виконкому Кумарівської сільської ради [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 16 /а.с.50/. Надалі, 21.04.2016 року [PERSON] склав заповіт, яким все майно, належне йому за законом на день смерті, де б воно на знаходилося і з чого б воно не складалося, заповів [PERSON] повністю. Зазначені обставини підтверджуються копією заповіту, посвідченого секретарем виконкому Кумарівської сільської ради Первомайського району [PERSON] 21.04.2016 року, зареєстрованого у реєстрі за № 09 /а.с.34,51/. Відповідачка [PERSON] своєчасно прийняла спадщину, що підтверджується її заявою із спадкової справи /а.с.44/. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, що мають право на спадкування за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно до ч.3,4 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо попередній заповіт був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За наведених обставин [PERSON] як єдина спадкоємиця першої черги за законом після смерті [PERSON] має право вимоги, а відповідач [PERSON] як єдина спадкоємиця за останнім заповітом є належним відповідачем в наданій справі. Для вирішення спору в межах заявлених позовних вимог необхідно встановити, чи був [PERSON] на момент складання заповіту 21.04.2016 року дієздатним. Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 39 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, для встановлення факту того, що [PERSON] на момент складання оспорюваного заповіту був недієздатним, суду необхідно встановити, чи міг він на той момент внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 105 ЦПК України для встановлення психічного стану фізичної особи призначення експертизи є обовязковим, у звязку з чим судом було призначено судово-психіатричну експертизу. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 14 від 19.01.2018 року [PERSON], який помер 15 грудня 2016 року, будь-яким психічним розладом здоровя на момент посвідчення заповіту 21 квітня 2016 року не страждав. За своїм станом здоровя на момент посвідчення заповіту 21.04.2016 року міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За наведених обставин, відповідно до ст.ст. 30, 39 ЦК України на момент складення оспорюваного заповіту [PERSON] був дієздатним і відповідно до ст. 1234 ЦК України мав право на заповіт. З мотивувальної частини висновку експерта вбачається, що при експертному дослідженні експертом враховано всі здобуті і досліджені судом докази: амбулаторні картки, медичні довідки, наявні в матеріалах справи, а також пояснення допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Експертом надана ретельна оцінка усім дослідженим обєктивним даним, тож наданий висновок судово-психіатричної експертизи не викликає у суду сумнівів і не оспорювався сторонами. Враховуючи наведене, оскільки не встановлено наявності у [PERSON] на момент складення оспорюваного заповіту будь-якого психічного розладу, а відповідно і недієздатності, викладені у позові обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позов є необґрунтованим, у його задоволенні слід відмовити. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed