Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, яку підтримала в судовому засіданні, в якій просить встановити факт смерті її колишнього чоловіка [PERSON], [INFO], який помер\~22 вересня 2015 року в м. Донецьк.\~ В обґрунтування заяви зазначила, що при зверненні до Бердянського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області їй було відмовлено у здійснені реєстрації смерті колишнього чоловіка з тих підстав, що нею не предявлені документи на підставі яких може бути здійснено реєстрацію смерті особи. Встановлення факту смерті особи необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть встановленого на території України зразка та оформлення державної допомоги на сина по втраті годувальника. Заявник [PERSON] заяву підтримала. Суду пояснила, що померлий [PERSON] був її колишнім чоловіком. Від шлюбу вони мають сина. Після смерті батька дитини вона хотіла оформити державну допомогу по втраті годувальника. Але без свідоцтва про смерть особи українського разка вона не може цього зробити. Про смерть колишнього чоловіка дізналася від свекрухи, яка жила разом з [PERSON], яка здійснювала його поховання. На похоронах вони з сином не були присутні, але у цьому році вона була на могилі [PERSON] в м. Донецьку. Представник заінтересованої особи - Бердянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області\~ у судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши пояснення заявника,\~ дослідивши матеріали справи\~ та надані суду докази, суд встановив наступне. Згідно зі ст.ст. 234, 256 ЦПК України окреме\~ провадження - це вид непозовного\~ цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 ЦПК України. Частиною 3 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Згідно пункту 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року N 52/5, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о), форма якої затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за N 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Судом встановлено, що заявник [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.03.1988 року по 17.11.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.10) та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.11). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Заявник вказує на те, що її\~колишній чоловік [PERSON] помер 22.09.2015 року вдома за адресою свого проживання в м. Донецьку. На підтвердження факту смерті надала довідку про причини смерті № 90 від 23.09.2015р., видану\~ міською клінічною лікарнею №24 м. Донецька, яка знаходиться на тимчасово окупованій території України, в якій зазначено, що [PERSON] помер у віці 50 років 22.09.2015 року, причина смерті «рак лівого головного бронху з метастазами». Також заявником надано суду копію свідоцтва про смерть\~ [PERSON] від 16.12.16р., яке було видане\~ відділом РАЦС так званої Донецької народної республіки. Постановою Верховної ради України №254-УІІІ від 17.03.2015р. «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями\~ окремі райони, міста, селища і сіла Донецької та Луганської областей. Бердянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області листом від 22.12.2016 року відмовив заявнику\~ у державній реєстрації смерті\~ [PERSON] через те, що заявником не надано жодного документу, передбаченого Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (а.с.3). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], мати померлого [PERSON], суду показала, що син хворів на рак. Помер син у лікарні №27 м. Донецька 22.09.2015 року. В лікарні їй видали лікарське свідоцтво про смерть сина, на підставі якого вона зареєструвала смерть сина у відділі РАЦС м. Донецька і отримала свідоцтво про смерть ДНР. Син був похований на цвинтарі в м. Донецьку. Відповідно до п.п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам розяснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду\~ з прав людини, яка відповідно до\~ українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації особистих немайнових прав заявника, суд оцінюючи докази у їх сукупності,\~ в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, приходить до висновку, що факт про встановлення якого просить заявник знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а тому заява підлягає задоволенню На підставі викладеного,

Outcome: approved