Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір доручення № Д 0679 від 20.09.2017 року укладений з ТОВ «АВІС АВТО» та стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 45000,00 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що вона, маючи намір придбати автомобіль, звернулася до відповідача, з яким 20 вересня 2017 року уклала договір на придбання автомобіля Skoda Octavia A7 2015 року випуску, вартістю 129300,00 грн. та того ж дня внесла завдаток в сумі 45000,00 грн. Згідно її заяви від 20.09.2017 року, вона фактично надала згоду на придбання автомобіля, вартістю 129300,00 грн., та сплатила 45000,00 грн. в рахунок попередньої оплати за придбання автомобіля. Так, в заяві нею зазначено, що при доставці та огляді автомобіля вона погоджується оплатити залишок у розмірі 84300,00 грн. Однак, після ретельного прочитання документів вона зрозуміла, що підписала договір доручення № Д 0679 з ТОВ «АВІС АВТО», згідно якого останній уповноважений діяти від її імені та в її інтересах, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням Довірителю в укладенні ним та/або від його імені договорів поставки, купівлі-продажу або будь-яких інших договорів за якими Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб на умовах найбільш вигідних для Довірителя. Представником ТОВ «АВІС АВТО» не було розяснено призначення платежу в сумі 45000,00 грн., який виявився винагородою повіреного, тобто винагородою за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору, натомість позивач вважала, що частково оплатила вартість транспортного засобу. В договорі все це передбачено, але в позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала її підписати договір швидше, мотивуючи це тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір доручення. Крім того, така істотна умова договору як ціна товару, викладена незрозуміло, оскільки вартість автомобіля в цифровому виразі відсутня, а сума прописом вказана з помилкою, що не дозволяє встановити дану істотну умову. Протягом обіцяних днів автомобіль так і не був переданий. Позивач неодноразово телефонувала до компанії, але вирішити питання їй так і не вдалося. Вважає, що договір доручення № Д 0679 від 20.09.2017 року суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України, а тому його слід визнати недійсним, оскільки містить несправедливі умови щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; умови договору про ціну товару є незрозумілими, суперечливими; договір містить положення, які прямо суперечать нормам цивільного законодавства, зокрема, про право виконавця на неповернення сплачених споживачем коштів навіть у випадку ненадання послуг. Такі дії свідчать про відмову відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором доручення та повернення їй грошових коштів, в зв'язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, своїх заперечень не надав. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши позивача, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на судовий захист гарантується також і статтею 55 Конституції України. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, враховуючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст. 220 даного кодексу визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як встановлено в судовому засіданні, 20 вересня 2017 року між ТОВ «АВІС АВТО» та [PERSON] було укладено договір доручення № Д 0679 (а.с. 10-12), за умовами якого ТОВ «АВІС АВТО» зобов'язалося від імені або за участю та за рахунок Довірителя укласти договір поставки або будь-який інший договір, а Довіритель отримати у власність транспортний засіб Skoda Octavia A7, 1,6 МРІ МТ Active, білого кольору, та перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеному в п. 1.7 даного договору (450000,00 грн.) протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного договору, а також перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного Договору, а також сплатити на рахунок Повіреного винагороду в розмірі, що становить 10 % від вартості транспортного засобу. З квитанції № 0.0.853902652.1 від 21.09.2017 року (а.с. 17) вбачається, що позивач сплатила 45000,00 грн. винагороди Повіреному, що відповідно до п. 3.1 вказаного договору становить 10 % від вартості транспортного засобу. В подальшому позивачка, уважно прочитавши договір, зрозуміла, що її обманули, оскільки представником відповідача їй не було роз'яснено призначення платежу в сумі 45000,00 грн., який виявився винагородою Повіреному. У позивачки не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завіривши її в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала її підписати договір. Про те, що позивач, укладаючи договір доручення, фактично надала згоду на придбання автомобіля Skoda Octavia A7, 1,6 МРІ МТ Active, білого кольору, вартістю 129300,00 грн., внесла завдаток в сумі 45000,00 грн. та зобов'язалася при доставці та огляді автомобіля оплатити залишок у розмірі 84300,00 грн., свідчить її заява від 20.09.2017 року (а.с. 16). Позивач неодноразово телефонувала до компанії, але вирішити питання їй так і не вдалося. Позивач просить визнати недійсним договір доручення № Д 0679 від 20.09.2017 року внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та таким, що містить несправедливі умови. На думку суду, несправедливими положеннями договору доручення № Д 0679 від 20.09.2017 року в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є положення щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, оскільки п. 2.2.3 Договору передбачено, що Довіритель зобов'язаний перерахувати на рахунок Повіреного кошти в розмірі визначеної п. 1.7 даного Договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного Договору. Несправедливими також є умови п. 5.2.1 Договору, відповідно до якого у випадку відмови Довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання даного Договору, Повірений повертає 50 (п'ятдесят) відсотків від сплаченої Винагороди Повіреного та всі сплачені на виконання п. 1.7 даного Договору кошти, протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дня отримання від Довірителя заяви про відмову від Договору та повернення коштів із зазначенням власних банківських реквізитів. У випадку коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, Винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного договору, не повертається. Несправедливим є також положення п. 1.7 договору, який вказує, що вартість транспортного засобу визначається Довірителем на рівні «450000,00 чотириста пятдесят тисяч», що вводить в оману Довірителя, оскільки вартість автомобіля визначено нечітко та незрозуміло. Пунктом 3.4 Договору встановлено, що в разі якщо вартість транспортного засобу, яка зазначається у договорі поставки або будь-якому іншому договорі за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, є вище за вартість транспортного засобу, яка вказана у даному договорі, але не більше ніж на 20 (двадцять) відсотків, то таку різницю Довіритель зобов'язаний перерахувати на рахунок Повіреного протягом трьох днів з моменту отримання відповідної квитанції на доплату, що також є несправедливими умовами, оскільки обмежують Довірителя в праві розірвати договір внаслідок зміни вартості автомобіля, ніж та на яку розраховував Довіритель при укладенні договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «АВІС АВТО» слід задовольнити, визнати недійсним укладений між ними договір доручення № Д 0679 від 20.09.2017 року та стягнути з відповідача на користь позивача 45000,00 грн. сплачених нею коштів. Враховуючи вищевикладене, позов є обґрунтованим, право позивача підлягає захисту, а позов до задоволення у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 215, 216, 220, 509, 628, 1000-1009 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved