Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить виселити відповідача [PERSON] з належного їй на праві приватної власності житлового будинку в [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач зареєстрований в будинку, постійно проживає в ньому, проте систематично порушує правила співжиття, вчиняє відносно неї протиправні дії, а виселитися в добровільному порядку відмовляється, чим створює їй перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, надала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка від 11.04.2019 року (а.с.44), проте в заяві від 11.04.2019 року [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с.40). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.06.1988 року (а.с.7), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2019 року (а.с.32) та копією довідки виконавчого комітету Кашперівської сільської ради № 175 від 25.01.2019 року (а.с.8). В даному будинку зареєстрований та постійно проживає внук позивача - відповідач по справі [PERSON] , [INFO] (довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 04.02.2019 року - а.с.15, та довідка виконавчого комітету Кашперівської сільської ради № 530 від 09.04.2019 року - а.с. 38). Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.116 ч.1 ЖК України виселенню підлягають особи, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] , проживаючи разом з позивачем в належному їй житловому будинку в [ADDRESS] Київської області , систематично порушує правила співжиття, а саме вчиняє насильство в сім?ї відносно позивача та наносить їй тілесні ушкодження. Так, 15.11.2016 року [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП за те, що 10.11.2016 року близько 16 години в [ADDRESS] ображав нецензурними словами свою бабу [PERSON] , за що був підданий адміністративному стягненню у виді громадських робіт (копія постанови - а.с. 39). Проте належних висновків для себе [PERSON] не зробив та 28.12.2018 року близько 15 год., перебуваючи в житловому будинку [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою умисного спричинення тілесних ушкоджень [PERSON] , умисно наніс останній один удар рукою в ділянку лоба справа, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді рани розміром 3,5 х 0,5 см., які відповідно до висновку експерта № 02 від 08.01.2019 року відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності та вироком Тетіївського районного суду Київської області від 18.02.2019 року засуджений за ч. 2 ст. 125 КК України до 1 року обмеження волі з випробуванням та іспитовим строком (а.с.37). Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючий досліджені докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що відповідач своєю поведінкою систематично порушує правила співжиття, що унеможливлює спільне з ним проживання інших членів сім?ї, а заходи впливу, застосовані до нього судом та органами поліції виявились безрезультатними, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] з належного їй житлового будинку без надання іншого жилого приміщення на підставі положень ст.116 ЖК України, в зв?язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved