Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказав, що, згідно договору купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2001 року, є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначила, що 26 березня 2019 року, отримавши довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, дізналася, що в її квартирі зареєстрована [PERSON] , про реєстрацію якої вона не знала. Дана особа за вказаною адресою фактично не проживає. Про факт реєстрації в квартирі вищезазначеної особи позивачу не було відомо, згоди на її реєстрацію вона не давала, будь-яких договірних відносин щодо користування квартирою між нею та відповідачем не існує. Місце знаходження та проживання відповідача [PERSON] невідомо. У зв`язку з тим, що відповідач тривалий час, не проживає у вищевказаній квартирі, просила визнати її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, ствердивши обставини, викладені у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час, день та місце розгляду справи був повідомлена у встановленому законом порядку. Причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив на позов не надала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідачів, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст.\~317\~Цивільного кодексу\~України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321\~ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , жилою площею 56,3 кв.м. та загальною площею 73,1 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 13 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Рябим П.М., який зареєстровано в реєстрі під № 2130. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , що підтверджено довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26 березня 2019 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт непроживання відповідача [PERSON] понад десять років у квартирі позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і [PERSON] слід визнати особою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України,

Outcome: approved