Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилалася на те, що з 23 вересня 1994 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: донька Надія, [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Подружнє життя в них не склалося через те, що на протязі всіх прожитих років чоловік зловживав алкоголем, агресивно поводив себе, принижував і ображав її, що й призвело до розпаду сімї. Останнім часом вона перебуває на заробітках в Італії, повністю утримує дітей, відповідач ніякої допомоги не надає. Переконана що збереження сімї, яка існує лише формально неможливе, підтримувати такі стосунки не бажає, просить шлюб розірвати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. При цьому доповнила, що подружнє життя в них з відповідачем не складалося з самого початку. Відповідач зловживав спиртними напоями, не забезпечував сімю матеріально, влаштовував сварки, ображав і принижував її і дітей. На її неодноразові прохання змінити свою поведінку і відношення до неї і дітей не реагував. У звязку з важким матеріальним становищем, яке склалося в сімї, в грудні 2010 року вона змушена була виїхати на заробітки в Італію, де знаходиться по даний час. За цей час відносини між нею і відповідачем не лише не змінилися на кращі, а стали ще гіршими. В червні 2014 року відповідач, залишив дітей, забрав всі свої речі і пішов проживати до іншої жінки . З того часу ні з нею, ні з дітьми не спілкується. Фактично вони стали чужими людьми, перестали спілкуватися між собою, останній раз вона бачила відповідача в червні минулого року, а тому наполягає на розірванні шлюбу, так як переконана, що стосунки з відповідачем повністю зіпсовані, зберегти сімю, яка існує лише формально, неможливо. Відповідач [PERSON], який про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, Позивачка настоює на вирішенні справи в даному судовому засіданні. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 23 вересня 1994 року зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії 1 ИД № 285120 видане 23 вересня 1994 року Колодіївською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області. Від спільного проживання в них 22 лютого 1997 року народилася донька Надія, а 04.08.2000 року син [PERSON] ( свідоцтва про народження серії 1 ИД № 296604 та 1 ИД № 005875, видані Рожиською сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 08 квітня 1997 року та 05 вересня 2000 року). Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися. Свідченням цього є те, що позивачка неодноразово: 10 липня 2007 року та 02 червня 2014 року зверталася з позовними заявами про розівранння шлюбу з відповідачем ( цивільні справи № 2 331 /07 та № 2/604/236/14 ). У всіх позовних заявах вказувала, що чоловік зловживає спиртними напоями, всіх ображає і принижує . Однак в 2007 році, після надання судом строку для примирення і збереження сімї, позивачка відмовилася від позову, а в 2014 році, через неявку в судове засідання сторін ( в суді позивачка повідомила, що в неї закінчилася відпустка і вона змушена була виїхати на роботу в Італію ), позов було залишено без розгляду. Наведені факти свідчать, що більше восьми років тому, позивачка мала намір розірвати шлюб з відповідачем . Враховуючи дані обставини, а також те, що відповідач, який і в 2014 році був повідомлений про розгляд справи про розірвання шлюбу в судові засідання не зявлявся, в дане судове засідання також не зявився, що є свідченням того, що дана сімя його не цікавить, суд вважає, що подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши обєктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобовязань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сімї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сімю відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved