Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон України - в Республіку Ірак та Об'єднані Арабські Емірати, малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без зазначення періоду у супроводі матері без згоди батька. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснили, що батько дитини нею не цікавиться, матеріально не забезпечує. Мати дитини одружена з громадянином Республіки Ірак, який також працює в Об'єднаних Арабських Еміратах. Дитині необхідне оздоровлення, у зв'язку з чим їй потрібен дозвіл на виїзд на шість місяців. Проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подала достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про його перегляд, що забезпечить право відповідача на справедливий суд. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні проти задоволення вимог позову заперечила та суду пояснила, що у даний час невідоме місце перебування батька дитини, а тому відсутня можливість з'ясувати його позицію щодо виїду дитини за кордон. Вважає, що батько дитини не позбавлений права на спілкування з дитиною, а тому позов до задоволення не підлягає. Дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Рішенням від 25 грудня 2012 року Лутугинського районного суду Луганської області шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8). Свідоцтво про народження [NUMBER] від 13 січня 2011 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо дитини [PERSON] (а.с. 10). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дитину в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дитиною встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно висновку № 24-07/1266/49-14 від 25 червня 2014 року департаменту Луганської міської ради у справах дітей та сім'ї, копія якого міститься в матеріалах справи, департамент вважав за доцільне надання дозволу на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку (а.с. 11). Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, досліджені в судовому засіданні дані щодо обох батьків, вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк не більше трьох місяців не порушує прав [PERSON], як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах [PERSON], [INFO]. На переконання суду виїзд дитини за кордон на строк, який перевищує три місяці, може завадити побаченню батька та дитини в Україні, а також створити перешкоди для виховання дитини, як громадянина, в Україні. За таких обставин,

Outcome: partial