Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], по якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначила, що їй на праві власності належить кв. № 66 в буд. № 31 на проспекті Університетський м. Кіровоград згідно договору дарування від 05.09.2014 р. Разом з колишнім власником квартири [PERSON] був зареєстрований член її родини, син [PERSON], [INFO] На момент укладення договору дарування власник виписалася, а відповідач залишається бути зареєстрованим. З 05.09.2014 року і по цей час відповідач не проживає в квартирі, не цікавиться, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на обставини викладені в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог посилається на ст.ст. 321, 391 ЦК України. Не заперечила проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином шляхом оголошення в пресі (газета «Народне слово» №50 (3228) від 10 грудня 2015 року, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Причини неявки суду невідомі. За вказаного, суд вирішує справу слухати за даної явки і наявних матеріалів у справі, визнавши за можливе постановити заочне рішення суду відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що позивач не заперечила. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно статті 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування від 05.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2087 [PERSON] є власником квартири № 66, що розташована в м. Кіровограді по проспекту Університетський в будинку № 31 (а.с.7-8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 05 вересня 2014 року, власником квартири, обєкта житлової нерухомості [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до довідки КП «ЖЕО № 4 КМР» № 3168 від 27.08.2015 року [PERSON] є власником, але не зареєстрована за адресою [INFO], зареєстрований за вказаною адресою: син колишнього власника [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Відповідно до акту від 27.08.2015 р., підписаного [PERSON] та [PERSON], підписи яких засвідчено начальником КП «ЖЕО № 4 КМР» [PERSON], [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] з 05.09.2014 р. (а.с. 11). Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. На підставі наведеного та враховуючи, що [PERSON] був зареєстрований в квартирі як член сім'ї колишнього власника нерухомого майна і після зміни власника квартири втратив право користування нею, суд приходить до висновку про необхідність визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належною позивачу на праві власності квартирою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved