Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Дворічанської районної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач по справі, самоусунувся від виховання своїх дітей, не цікавиться їхнім життям, останнім часом не надає дітям ніякої матеріальної допомоги. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги, просили суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав, відносно дітей [PERSON] та [PERSON] та стягувати аліменти на їхнє утримання у твердій грошовій формі в сумі 20000,00 гривень, на 2 дітей, щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення ними повноліття, а також стягнути аліменти на утримання дітей за минулий період з 01 квітня 2015 року по 08 квітня 2016 року в сумі 265334,00 гривень, виходячи з розміру 20000,00 гривень на 2 дітей в місяць. Не заперечують проти винесення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся шляхом надання міжнародного судового доручення, в порядку встановленому ЦПК України. З матеріалів виконаного судового доручення не вбачається отримання документів відповідачем [PERSON]. Представник третьої особи служби у справах дітей Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області Пархоменко Н.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] і [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року по лютий 2014 року, проживали на території Австрійської республіки. Під час фактичних шлюбних відносин, у м. Відень Австрійської республіки, [INFO] року народилася [PERSON] (а.с. 20-21), а після цього, [INFO] року [PERSON] (а.с. 16-19). [PERSON] і [PERSON] зареєстровані громадянами України (а.с. 23-24). [PERSON] навчається у 1-Б класі Дворічанської загальноосвітньої школи (а.с. 107). За місцем проживання з боку сусідів [PERSON] та [PERSON] та їх матір [PERSON] характеризуються позитивно, проживають разом однією сім'єю (а.с. 25, 108). Свідки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] на власні очі ніколи не бачили, про шлюбні взаємовідносини, про сімейні проблеми [PERSON] та [PERSON] знають зі слів [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON] також пояснила, що причиною розставання її з [PERSON] і від'їзду з Австрії до України було їх роздільне проживання в Австрії, а згодом побиття [PERSON] її та дітей після вживання якихось пігулок та спиртних напоїв, проте будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів позивачка не надала. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Суд приймає до уваги, що відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Пунктом 16 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання дитини в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Суд вважає, що позивачкою [PERSON] не надано достатньо належних і допустимих доказів на підтвердження злісного умисного ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області від 26 вересня 2016 року орган опіки та піклування Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Своє рішення орган опіки та піклування мотивує тим, що в даний час не встановлено будь-яких доказів щодо насильства та неприйняття участі у вихованні дітей з боку [PERSON] (а.с. 75-76). Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивачкою не надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Відповідачем, в порядку ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано. По справі з метою виклику [PERSON] в судове засідання та з'ясування його думки щодо суті позовних вимог надавалося міжнародне судове доручення, проте з документів, які складені під час виконання цього доручення, не вбачається ані його отримання відповідачем, ані його ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалася позивачка та її представник, як на підставу своїх вимог, приймаючи до уваги думку представника третьої особи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки їй відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed