Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій з урахуванням заяви про зміну підстав позовних вимог від 25.11.2017 року, просить суд визнати недійсним договір найму житлового приміщення квартири №39, що в будинку №11 по вулиці Набережній у м.Нетішин Хмельницької області, укладений 03 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], а також усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності на вищевказану квартиру, шляхом виселення [PERSON] з цієї квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує на те, вона є власником квартири №39, що в будинку №11 по вулиці Набережній у м.Нетішин Хмельницької області. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають четверо осіб: позивачка [PERSON]І, її неповнолітній син [PERSON], мати позивачки [PERSON] та відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає у вказаній квартирі на підставі договору найму житлового приміщення, який без відома та згоди позивачки 03.12.2014 року було укладено між відповідачем та матірю позивачки [PERSON], за яким остання передала у безоплатне користування відповідача на безстроковий термін кімнату площею 12,2 кв.м. у вказаній квартирі. На момент укладення цього договору найму житлового приміщення, спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності позивачки [PERSON] та її матері [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Нетішинської міської ради 26.07.2013 року. З 24.11.2015 року позивачка [PERSON] є єдиним власником цієї квартири, оскільки між [PERSON] та [PERSON] як співвласниками квартири було укладено посвідчений нотаріусом договір про визначення часток співвласників у квартирі №39, що в будинку №11 по вулиці Набережній у м.Нетішин, після чого цього ж дня [PERSON] було подаровано для [PERSON] свою частку в цій квартирі згідно договору дарування частки квартири, посвідченого 24.11.2015 року приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за №1332. Позивачка вказує, що відповідач, проживаючи у спірній квартирі, постійно порушує правила проживання, влаштовує дебоші, скандали та бійки, використовує квартиру як притон, приводить у квартиру сторонніх осіб для спільного розпивання алкогольних напоїв. Позивачка вважає, що відповідач проживає у належній їй квартирі на підставі договору найму від 03.12.2014 року, який фактично не має юридичної сили, оскільки укладений без її участі та згоди як співвласника квартири, та у звязку з наведеними обставинами і посилаючись на положення статтей 317, 319, 321, 369, 391 ЦК України просить суд визнати недійсним договір найму житлового приміщення квартири №39, що в будинку №11 по вулиці Набережній у м.Нетішин Хмельницької області, укладений 03 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], а також усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на спірну квартиру шляхом виселення [PERSON] з неї. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали посилаючись на обґрунтування, наведені у позові, просять суд їх задоволити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується розписками про отримання повісток, наявними у матеріалах справи. З урахуванням вимог статтей 131 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши наявні у матеріалах справи докази та здійснивши аналіз норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд встановив наступні обставини справи та дійшов висновку, що позов належить задоволити, з огляду на наступне. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Нетішинської міської ради 26.07.2013 року, квартира [ADDRESS] приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON]. 24.11.2015 року між [PERSON] та [PERSON] як співвласниками квартири укладено договір про визначення часток співвласників у квартирі [ADDRESS], відповідно до умов якого частки співвласників вказаної квартири [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі є рівними та становлять по 1/2 частці цілої квартири, подальше користування та розпорядження зазначеною вище квартирою буде здійснюватись [PERSON] та [PERSON] з дотриманням вимог чинного законодавства про спільну часткову власність, договір є невідємною частиною свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Нетішинської міської ради 26.07.2013 року. Вказаний договір 24.11.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1330. Крім того, 24.11.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки квартири, відповідно до умов якого [PERSON] подаровано для [PERSON] належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Вказаний договір 24.11.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1332. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яке виникло на підставі зазначених вище документів, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується наявними у матеріалах справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №48262334 та №48289569. Згідно довідки виконавчого комітету Нетішинської міської ради №4058 від 26.04.2017 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані 4 особи: [PERSON] (1986 р.н.), [PERSON] (1944 р.н.), [PERSON] (2012 р.н.) та [PERSON] (1987 р.н.). Згідно наявної в матеріалах справи відповіді виконавчого комітету Нетішинської міської ради №0125/2017 від 10.05.2017 року на запит суду про надання відомостей щодо місця проживання відповідача [PERSON] вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [INFO]. В ході розгляду справи судом також встановлено, що підставою для реєстрації та проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі №39 є договір найму житлового приміщення, укладений 03.12.2014 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передала у безоплатне користування [PERSON] на безстроковий термін кімнату площею 12,2 м.кв. у вказаній квартирі. Водночас, вказаний договір було укладено в період перебування спірної квартири у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] При цьому, зі змісту цього договору найму житлового приміщення вбачається, що інший співвласник квартири [PERSON] не є стороною цього договору, його зміст не містить в собі відомостей про надання згоди на його укладення іншим співвласником квартири - [PERSON] В ході судового розгляду справи будь-яких доказів, які б вказували на те, що укладення спірного договору найму житлового приміщення здійснювалось з відома та за погодженням іншого співвласника квартири [PERSON]І, не здобуто. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Частиною 4 статті 369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Водночас, зі змісту спірного договору найму житлового приміщення не вбачається, що його було зареєстровано у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Зважаючи на вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що договір найму житлового приміщення від 03.12.2014 року, укладений з порушенням вимог ст.369 ЦК України (відсутності погодження іншого співвласника квартири [PERSON] на його укладення), вимог ч.2 ст.158 ЖК УРСР (відсутності реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється). Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 210 ЦК України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, ч.ч.5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Статтею 169 ЖК УРСР встановлено, що у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства та встановлені судом в ході судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору найму житлового приміщення квартири №39, що в будинку №11 по вулиці Набережній у м.Нетішин Хмельницької області, укладеного 03 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], та усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права власності на вказану квартиру шляхом виселення [PERSON] з квартири №39, що в будинку №11 по вулиці Набережній у м.Нетішин Хмельницької області. Разом з тим, відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України у звязку із задоволенням позову з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати, понесені нею у звязку з розглядом справи, до яких належить судовий збір у сумі 1280 гривень. На підставі ст.ст.158,169 ЖК УРСР, ст.ст.203, 210, 215, 216, 355, 368, 369, 391 ЦК України,

Outcome: approved