Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, вказавши, що їй належить на праві приватної власності квартира в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При укладанні договору купівлі-продажу в даній квартирі був зареєстрований [PERSON] , як її запевнила колишня господарка квартири, що то її внук і він поїхав у невідомому напрямку, але обіцяв виписатися. З того часу вже минуло майже три роки, але з належної їй квартири [PERSON] не виписався. Оскільки її стара будинкова книга втрачена, а у новій [PERSON] не вказаний, то факт його прописки підтверджується актом депутата Звенигородської міської ради, актом обстеження від 04.03.2020 року, довідкою виконкому Звенигородської міської ради від 04.03.2020 року та довідкою про склад сім`ї від 26.03.2020 року.На даний час у її квартирі зареєстрована та проживає її внучка [PERSON] , [INFO] . Хоча відповідач і зареєстрований в даній квартирі, але не проживає в ній близько 3 років, тому квартирою не користується та в витратах по утриманню житла участі не приймає. Відповідач добровільно з реєстраційного обліку в її будинку не знімається. Позивачу необхідно оформити субсидію, оформити документи на кавартиру а тому вона змушена звернутися до суду. Позивач з урахуванням позовних вимог просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , що на праві власності належить позивачу. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Ухвалою суду від 17.04.2020 року провадження по вищезазначеній справі відкрито та за клопотанням позивача ухвалено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до інформації виконавчого комітету Звенигородської міської ради про реєстрацію місця проживання, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тож копія позову з додатками на ім`я відповідача надсилались за вказаною адресою, що підтверджується поштовим відправленням суду. Про день та час розгляду справи відповідач повідомлений рекомендованим листом та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, тому згідно ст.128 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Відзиву у встановлений строк відповідачем до суду не подано. У наданий в ухвалі час від відповідача не надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін або заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд вважає, що справу можна розглянути за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2017 року, зареєстровано в реєстрі за №2071, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.10-11). Позивач в позовній заяві зазначає, що при укладанні договору купівлі-продажу в даній квартирі був зареєстрований [PERSON] , але як пояснила колишня власниця квартири, що то її внук і він поїхав у невідомому напрямку, але обіцяв виписатися. З того часу вже минуло майже три роки, але з належної їй квартири [PERSON] не виписався, стара будинкова книга втрачена, а у новій [PERSON] не вказаний. Як вбачається з копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у кв. [ADDRESS] , наданої позивачем до матеріалів позовної заяви, відсутній запис щодо прописки відповідача у квартирі позивача /а.с.8-9/. Однак, факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] підтверджується наступними доказами, а саме: -довідкою №866 від 04.03.2020 року, виданою виконавчим комітетом Звенигородської міської ради про те, що [PERSON] проживає в [ADDRESS], по [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] , [INFO] . Зі слів свідків, [PERSON] , [INFO] не проживає по [ADDRESS] /а.с.6/; -довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 26.03.2020 року №1033/02-17, виданій [PERSON] про те, що склад сім`ї (зареєстрованих) входять: [PERSON] , [INFO] - власник; [PERSON] , [INFO] - внучка; [PERSON] , [INFO] /а.с.7/; - актом, складеним депутатом Звенигородської міської ради Зацарінним О.І. та свідків - [PERSON] та [PERSON] від 02.04.2020 року, відповідно до якого зі слів свідків [PERSON] , [INFO] не проживає в [ADDRESS] з часу укладання договору купівлі-продажу квартири, тобто з 27.07.2017 року. Встановлено опитуванням сусідів та обстеженням, що за адресою: [ADDRESS] проживає та прописана [PERSON] , [INFO] . Власником даної квартири є [PERSON] , [INFO] /а.с.15/. Аналогічне підтверджується актом депутата Звенигородської міської ради Зацарінного О .І . від 04.03.2020 року /а.с.5/. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач, як особа, що утратили право користування спірним жилим приміщенням, але продовжує бути зареєстрованою в тому місці проживання і, тим самим, чинить перешкоди власнику того нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України (далі - Закон) «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може ввести офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вище вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з липня 2017 року, з вказаного часу житлом не користується, що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову, тому її позов підлягає задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved