Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , власником якої є позивач. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що є власницею квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстровані - позивач, її дочки - [PERSON] , [PERSON] , а також онучка [PERSON] , [INFO] . 19 липня 2018 року відповідач [PERSON] забрав свої особисті речі, залишила житло за місцем реєстрації та стала мешкати за невідомою позивачу адресою. З цього часу вона квартирою не цікавилася, комунальні послуги не сплачувала, речей, які їй належать, в квартирі немає. Відповідач відсутня за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, а тому вона втратила на нього права. Відповідач веде бродяжний спосіб життя, ночує в під`їздах, жебракує. Позивач [PERSON] направила суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позовну заяву, справу слухати за її відсутності. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач та третя особа про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, на неодноразові виклики в судове засідання не з`явилися, причину своєї неявки не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна ізольована квартира [ADDRESS] , житловою площею 27,4 кв.м, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 2-3459, видане 15.07.1996 Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою. Право власності позивача на зазначену квартиру також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2019. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14.11.2019, в зазначеній квартирі зареєстровані: позивач - [PERSON] , доньки позивача - третя особа [PERSON] , відповідач - [PERSON] , онучка позивача [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.12.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна задоволено. [PERSON] , [INFO] , позбавлена батьківських прав відносно її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Встановлено над малолітньою [PERSON] , [INFO] , опіку і призначено [PERSON] , [INFO] , опікуном [PERSON] , [INFO] . Рішення набрало законної сили 11.01.2021. Згідно з повідомленням Московського ВП ГУНП в Харківській області від 27.11.2019, гр. [PERSON] в період з липня 2018 по теперішній час до відділу поліції з заявами, скаргами чи повідомленнями щодо перешкоджання її праву на використання житла за адресою: [ADDRESS] не зверталась. Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. З зустрічним позовом про поновлення порушеного права на користування житловим приміщенням до суду не звернулася. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді справи про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Статтею 47 Конституції України визначено право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Факту порушення позивачем [PERSON] чи іншими, зареєстрованими в квартирі особами, права відповідача [PERSON] на проживання за вказаною адресою судом не встановлено. На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved