Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, якою просила: -визнати житловий будинок з надвірними спорудами, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0733 га, розташовані за адресою: м.Харків, вул. Олени Стасової,35, спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON]; -визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 19.12.2014 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2353; -визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0,0733 га, розташованих за адресою: м.Харків, вул. Олени Стасової,35. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у період з 1997 по 2003 роки вона спільно з [PERSON] збудували житловий будинок з надвірними будівлями за адресою м.Харків, вул.Олени Стасової,35. Житловий будинок був збудований спільною працею, за рахунок обєднання власних коштів та часу. У 1998 році для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок власних коштів ними було придбано земельну ділянку площею 0,0733га. За взаємною згодою житловий будинок та земельна ділянка були зареєстровані за [PERSON] У 2008 році між нею та [PERSON]А було укладено шлюб. Загальна власність оплачених нею будівельних матеріалів, інших речей, які були використані в будівництві житлового будинку становить 81775,50 грн. Таким чином, в силу положень ч.2 ст.17 Закону України «Про власність», який діяв на час будівництва спірного будинку, житловий будинок з надвірними будівлями збудований внаслідок спільної з [PERSON] праці та за рахунок обєднаних власних грошових коштів і часу, а також земельна ділянка, яка придбана для обслуговування житлового будинку є спільною с [PERSON] частковою власністю. При цьому позивач вважає, що її частка у спільній власності становить ? частину житлового будинку та ? частину земельної ділянки у розмірі 0,366 га. 19.12.2014 р. [PERSON] спірний житловий будинок та земельну ділянку подарував своїй донці від першого шлюбу [PERSON] Позивач вважає, що договір дарування був укладений з порушенням норм законодавства, зокрема ч.2 ст.17 Закону України «про власність», який діяв на час будівництва спірного будинку, а також її прав та законних інтересів як співвласника майна, що відчужувалось, вважає, що є достатні підстави для визнання такого договору недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, посилалися на те, що він безпідставний, оскільки обставини щодо сумісного будівництва житлового будинку, купівлі земельної ділянки були предметом розгляду у цивільній справі за позовом [PERSON] про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та на ? частину земельної ділянки. У задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Рішення суду від 15.06.2015 року набрало чинності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє позивачки у задоволенні позову, виходячи з наступного: Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка. Які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Судом встановлено, що 18.01.1999р. [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0733 га., розташованої по вул. Олени Стасова,35 м.Харкова. Земельну ділянку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.6). На вказаній земельній ділянці в період з 1997 р. по 2004 р було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями, про що свідчать технічні паспорти, видані КП «ХМБТІ» на спірний житловий будинок від 19.03.1999 р. та від 15.11.2004 р. (а.с.8-15). Відповідно до свідоцтва про право власності від 31 травня 2000 року житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в м.Харкові по вул. Олени Стасова,35 належить [PERSON] на праві власності. Свідоцтво видане на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 24 квітня 2000 р.№468. (а.с.7). З 28 березня 2008 року по 23 грудня 2014 року [PERSON] з [PERSON] перебували у шлюбі 19 грудня 2014 року [PERSON] спірний житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, які розташовані по вул. Олени Стасової,35 в м.Харкові подарував дочки відповідачки по справі [PERSON] (а.с.25). 05лютого 2016 року [PERSON] помер (а.с.73). Судом також було встановлено, що на час введення спірного житлового будинку в експлуатацію позивачка була зареєстрована за адресою: [INFO] і не надала суду доказів, що вона на час будівлі житлового будинку проживала разом з [PERSON] Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Згідно ч.2 ст.112 ЦК УРСР розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність або без визначення часток (сумісна власність). Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 р. №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розяснено, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС Україини), а й майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї , або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність». Позивачка не надала суду доказів про наявність згоди з [PERSON] для спільної побудови спірного житлового будинку. Крім того, як убачається з рішення суду від 15.06.2015 року, яке було ухвалено за позовом [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання права власності, [PERSON] не визнав права власності за позивачкою на частку житлового будинку, земельної ділянки, пояснював, що ні до отримання земельної ділянки, ні до будівництва житлового будинку із надвірними будівлями позивачка не має ніякого відношення, оскільки це майно було придбано ним особисто ще до реєстрації шлюбу із позивачкою. У 2014 році він розпорядився належним йому будинком, подарувавши його дочці [PERSON] Відповідно до вимог ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка у позові зазначила, що вона на будівництво спірного житлового будинку витратила 81775,50 грн. Однак до суду надала не оригінали, а копії накладних з яких не вбачається з якого підприємства був відпущений товар. Також не надала доказів про наявність угоди з [PERSON] про побудову спірного житлового будинку та про її частку. Відсутні дані про проживання позивачки у спірному будинку з часу побудови. Виходячи з наведеного, суд відмовляє позивачки у задоволенні позову про визнання за нею права власності на ? частку спірного житлового будинку та на ? частку земельної ділянки, розташованих за адресою вул. Олени Стасової,35 в м. Харкові. Оскільки позивачкою не доведено факту спільної участі та вкладення її особистих коштів у будівництво спірного житлового будинку з надвірними будівлями, суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору дарування житлового будинку і земельної ділянки від 19.12.2014 року. Відповідно до положень ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної недієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі. Встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. [PERSON] 9.12.2014 р. був укладений договір дарування відносно майна, яке належало йому особисто і права позивачки цим договором порушені не були. На підстави викладеного,

Outcome: dismissed