Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] міської ради, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд визначити, що частка [PERSON] у праві спільної часткової власності на частину квартири №7, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, буд. 23, становить 3345/10000 частини квартири за договором дарування від 18 вересня 1996 року (зареєстрований в реєстрі за №3-6108); визнати за [PERSON] право власності на 4448/10000 частини квартири №7, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, буд. 23, в порядку спадкування за заповітом після смерті рідної матері Дяченко [PERSON], померлої 07 січня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 січня 2015 року померла її мати Дяченко [PERSON], після смерті якої, відкрилась спадщина на її частку у спільній сумісній власності на 3345/10000 частини квартири №7 у домі 23 по вулиці Князівській у місті Одесі, що належала померлій на підставі договору дарування від 18 вересня 1996 року зареєстрованого в реєстрі за №3-6108, та на 1103/10000 частини квартири №7 у домі 23 по вулиці Князівській у місті Одесі, що належала померлій на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №1890/98 від 19 грудня 1998 року. В зазначеній квартирі [PERSON] мешкала як до, так і після смерті своєї матері Дяченко [PERSON], зареєстрована у ній та є співвласником зазначеної частки квартири, отже вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки не заявляла про відмову від неї. Позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої Дяченко [PERSON] на підставі складеного нею заповіту від 22 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2235. 07 червня 2016 року, у встановлені законом строки, позивачем було подано до Першої одеської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Одеській області заяву про прийняття спадщини за заповітом після померлої матері Дяченко [PERSON] та надано заповіт Дяченко [PERSON] і відповідні оригінали правовстановлюючих документів. 17 березня 2017 року позивач отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину видану державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] за вих. №523/02-31. Державний нотаріус [PERSON] вмотивував винесення постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу тим, що у поданих правовстановлюючих документах не визначені частки у праві власності спадкодавця та є розходження у написанні у різних документах прізвища спадкодавця та спадкоємця. З урахуванням вище наведеного, [PERSON] була змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Тарасова А.В. від 12 вересня 2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] міської ради про визнання права власності в порядку спадкування та визначення частки у спільній сумісній власності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2017 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та у державного нотаріуса Першої одеської нотарільної контори [PERSON] витребувано належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи до майна Дяченко [PERSON], померлої 07.01.2015 року. Копія спадкової справи була надана суду 27 грудня 2017 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2018 року вище зазначена позовна заява [PERSON] була прийнята до провадження судді Єршової Л.С. та призначена до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче судове засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.04 2018 року підготовче судове засідання по вказаній цивільній справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, при цьому представником позивача [PERSON] було надано до суду клопотання, в якому вона просила розглядати справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та надала згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача [PERSON] міської ради, повідомлений належним чином, у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву до суду не надав. За цих обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з огляду на заяву позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зазначений позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 18 вересня 1996 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] (надалі дарувальники) та Дяченко [PERSON], [PERSON] (надалі обдаровані), дарувальники подарували, а обдаровані прийняли у дар 6690/10000 частин квартири №7 у домі 23, по вулиці Князівській у місті Одесі. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори 18.09.1996 року, зареєстрований в реєстрі за №3-6108 та зареєстрований в [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації за №115 стр. 33 книга 107 від 16 жовтня 1996 року. (а.с.17-17а) Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна №1890/98 від 19 грудня 1998 року, укладеного між [PERSON], що діяла від імені [PERSON] (надалі - продавець) та Дяченко [PERSON], [PERSON], [PERSON] (в особі [PERSON], яка діяла від імені [PERSON]) (надалі - покупці), продавець продав, а покупці купили 3310/10000 частин квартири №7 у домі 23 по вулиці Князівській у місті Одесі. Даний договір був посвідчений ст. експертом та заступником директора [PERSON] нової біржі, зареєстрований в [PERSON] міжміському бюро технічної інвентаризації за №337 стр. 146 книга 294 від 25 грудня 1998 року. (а.с.8-9а) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.02.2016 року вище зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна №1890/98 від 19 грудня 1998 року було визнано дійсним, рішення суду набрало законної сили 14.03.2016 року. (а.с.10-12) Позивач [PERSON] згідно з свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЖД 696414, виданим Центральним РОВД м. Одеси 20 листопада 1961 року, актовий запис №3067, є донької Дяченко [PERSON]. (а.с.21) 07 січня 2015 року Дяченко [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції 08 січня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 352. (а.с.16) Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої Дяченко [PERSON] на підставі складеного нею заповіту від 22 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2235. (а.с.18) З витребуваної судом копії спадкової справи щодо майна померлої Дяченко С.В. вбачається, що07 червня 2016 року позивач звернулася до Першої одеської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої матері Дяченко [PERSON]. (а.с.56-57) 17 березня 2017 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що у поданих [PERSON] правовстановлюючих документах не визначені частки у праві власності спадкодавця та є розходження у написанні у різних документах прізвища спадкодавця та спадкоємця. (а.с.86-87) Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовязань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Право спільної часткової власності і спільної сумісної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Вичерпного переліку цих підстав закон не передбачає. Тобто, для права спільної сумісної власності характерно, що розмір частки кожного зі співвласників не визначений. Отже, Дяченко [PERSON] і [PERSON] на підставі договору дарування володіли 6690/10000 частинами квартири №7 у домі 23 по вулиці Князівській у місті Одесі на праві спільної сумісної власності, без визначення часток кожної з них. Дяченко [PERSON], [PERSON]і [PERSON] на підставі договору купівлі продажу володіли 3310/10000 частинами квартири №7 у домі 23 по вулиці Князівській у місті Одесі на праві спільної сумісної власності у рівних частинах, а саме: по 1103/1000 у кожній. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1226 Цивільного кодексу України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Субєкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Практично це означає, що спадкодавець може просто вказати в заповіті, що він заповідає належне йому майно певній особі. Конкретний розмір частки у цьому випадку визначатиметься вже після відкриття спадщини. Згідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК (435-15) при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) (435-15). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, повязані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК (435-15) спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки за домовленістю сторін частки Дяченко [PERSON] і [PERSON] у праві спільної власності не встановлені, то останні на підставі договору дарування володіли 6690/10000 частинами квартири №7 у домі 23, по вулиці Князівській у місті Одесі на праві спільної сумісної власності, частки яких у праві спільної сумісної власності є рівними по 3345/10000 у кожної. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до положень частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після померлої 07.01.2015 року Дяченко С.В., у встановлений законом час звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що не визначені частки у спільній сумісній власності та є розбіжності у написанні прізвищ спадкоємця та спадкодавця. Стосовно відмови у вчинені нотаріальних дій (видачі свідоцтва про спадщину) в частині не співпадання прізвищ, нотаріус виходив з того, що у правовстановлюючих документах прізвище матері позивача зазначено як «Дьяченко», а у заповіті як «Дяченко», але дана розбіжність виникла тільки з тієї підстави, що правовстановлюючі документи було складено російською мовою, на якій прізвище матері позивача пишеться як «Дьяченко», а заповіт було складено українською мовою, на якій прізвище матері позивача пишеться «Дяченко», що нотаріус не взяв до уваги. У прізвищі позивача «Дьяченко» та прізвищі її матері «Дяченко» при транслітерації на українську мову дійсно є розбіжності у одному знаку, у звязку із тим, що при оформленні свідоцтва про народження позивача його було складено російською мовою у якій прізвище позивача транслітерується як «Дьяченко»,що у подальшому призвело до помилки у написанні прізвища позивача при отриманні паспорту. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Отже, суд доходить до висновку, що розбіжність у одному знаку прізвища спадкоємця та спадкодавця виникла, у звязку з транслітерацію та перекладом прізвища останніх з української на російську мову. Але даний факт не впливає на волевиявлення заповідача, не вказує що заповіт складено не заповідачем, та не позбавляє позивача права на спадкування за заповітом, так як у заповіті було вірно зазначено прізвище спадкодавця та прізвище спадкоємця, і заповідач має право призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Окрім того, станом на сьогоднішній день заповіт не було відізвано або визнано недійсним, тобто він є дійсним. Відповідно до ст . 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визначення частки у праві спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на спадкову частину квартири в порядку спадкування за заповітом, а саме: на 3345/10000 частини квартири № 7, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, буд. 23 на підставі договору дарування; та 4448/10000 частини квартири №7, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Князівська, буд. 23, за заповітом.

Outcome: approved