Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 850 000,00 грн. боргу за договором позики від 17.01.2006 року, шляхом звернення стягнення на майно відповідача, а саме: на приміщення магазину по [ADDRESS], приміщення офісу, приміщення салону - перукарні, приміщення магазину, розташованих за адресою: [ADDRESS], на житловий будинок [ADDRESS], на земельну ділянку площею 0,2469 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], автомобіль ЗАЗ 110557, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], автомобіль VOLKSWAGEN 70X02A, 1999 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], автомобіль TOYOTA Land Cruiser 4.7, 2001 року випуску, колір сірий, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER] та визнання права власності на вищезгадане майно. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 23 січня 2012 року позовні вимоги було задоволено - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 850 000,00 грн. боргу шляхом звернення стягнення на майно відповідача, а саме: на приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м., приміщення офісу загальною площею 196,7 кв.м., приміщення салону - перукарні загальною площею 171,9 кв.м., приміщення магазину загальною площею 87,2 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 603,5 кв.м., на земельну ділянку площею 0,2469 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 1822081200:03:001:0188 по [ADDRESS], автомобіль ЗАЗ 110557, 2005 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова Y6D11055750035875 державний номер [NUMBER], автомобіль VOLKSWAGEN 70X02A, 1999 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], автомобіль TOYOTA Land Cruiser 4.7, 2001 року випуску, колір сірий, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]; визнано за [PERSON] право власності на: приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м., приміщення офісу загальною площею 196,7 кв.м., приміщення салону - перукарні загальною площею 171,9 кв.м., приміщення магазину загальною площею 87,2 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 603,5 кв.м., на земельну ділянку площею 0,2469 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 1822081200:03:001:0188 по [ADDRESS], автомобіль ЗАЗ 110557, 2005 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] державний номер [NUMBER], автомобіль VOLKSWAGEN 70X02A, 1999 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], автомобіль TOYOTA Land Cruiser 4.7, 2001 року випуску, колір сірий, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2 823,00 грн. сплаченого судового збору. Зазначене Рішення від 23 січня 2012 року Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12 липня 2012 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 березня 2013 року скасовано Рішення Корольовського суду міста Житомира від 23 січня 2012 року та Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 липня 2012 року у зв'язку з порушеннями норм матеріального та процесуального права та направлено справу на новий розгляд до Корольовського районного суду міста Житомира в іншому складі суду. При новому розгляді справу розглянуто з початку. До початку розгляду справи по суті позивач подала заяву про збільшення позовних вимог в якій просить суд додатково визнати Договір позики від 17 січня 2006 року та Додаткову угоду до нього від 25 серпня 2008 року - дійсними. Присутні у судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що уклала з відповідачем Договір позики від 17 січня 2006 року та передала йому 850 000,00 грн., в подальшому 25 серпня 2008 була укладена Додаткова угода до Договору позики 17 січня 2006 від року, яку позивач неодноразово вимагала посвідчити нотаріально, проте відповідач ухилявся від такого посвідчення. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову в частині визнання договорів дійсними та стягнення 850 000,00 грн. шляхом звернення стягнення на майно не заперечував, проте заперечував проти визнання права власності на майно, що перейшло у власність третій особі [PERSON] Представник відповідача пояснив суду, що дійсно між відповідачем і позивачем було укладено Договір позики від 17 січня 2006 року, яку позивач виконала зі своєї сторони в повному обсязі. 25 серпня 2008 була укладена Додаткова угода до Договору позики від 17 січня 2006 року. Представник відповідача підтвердив те, що позивач вимагала нотаріального посвідчення договорів, але відповідач не вважав це доцільним, оскільки це зумовлювало витрачання коштів, які він не бажав сплачувати за послуги нотаріуса, а тому відмовив позивачу у нотаріальному посвідченні договору та додаткової угоди до нього. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечував, пояснив суду, що відповідач є боржником ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК», вважає, що договори укладені між позивачем та відповідачем фіктивні, не відповідають вимогам цивільного кодексу та укладені з метою ухилення відповідача від виконання своїх зобов'язань перед ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК». Представник третьої особи - [PERSON] проти задоволення позову в частині визнання договорів дійсними та стягнення 850 000,00 грн. шляхом звернення стягнення на майно не заперечував, проте заперечував проти визнання права власності на майно, що належить на праві власності його довірителю [PERSON], оскільки до [PERSON] перейшло майно від позивача за відплатним договором, на момент переходу права власності майно ніким не було обтяжено, а позивач законно їм володіла. Відтак [PERSON] є добросовісним набувачем. Дослідивши матеріали справи, надані представниками сторін додаткові докази, вислухавши представників сторін, суд встановив наступне: Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Між позивачем та відповідачем був укладений Договір позики від 17 січня 2006 року та Додаткова угода до нього від 25 серпня 2008 року. Пунктом 4.6. договору передбачено право позивача звернути стягнення на майно Відповідача зазначеному в п.п. 4.6.1, 4.6.2, 4.6.3, 4.6.4, 4.6.5, 4.6.6, 4.6.7. Оскільки у вищезгаданих пунктах договору значиться рухоме та нерухоме майно, то відповідно до ст.13 «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Ст. 577 ЦК України передбачено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Однак договір позики та додаткова угода до нього всупереч наведених норм не були нотаріально посвідчені. Ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки договори були укладені в письмовій формі та відбулося часткове виконання договорів (передача 850 000,00 грн. відповідачу), проте відповідач ухилявся від їх нотаріального посвідчення, але не заперечує проти договору, то суд вважає за можливе визнати Договір позики від 17 січня 2006 року та Додаткову угоду до нього від 25 серпня 2008 року - дійсними. Суд вважає безпідставним посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що він був обтяжувачем майна відповідача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предметом обтяження може бути тільки рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту. В наданих ПАТ КБ «Приватбанк» витягів не вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» є обтяжувачем, оскільки в витягах немає опису майна, в ст. 7 ЗУ«Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що у разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. До того ж наявність у ПАТ КБ «Приватбанк» грошових вимог до відповідача жодним чином не впливає на його зобов'язання перед іншими кредиторами та не дає права вважати його обтяжувачем майна. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язанням власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Зважаючи на те, що п. п. 1.3 та 4.6 Договору позики не встановлено відсотки, інші виплати за користування позикою. А також різниця між розміром позики та вартістю майна, на яке може бути звернено стягнення, то вказане майно переходить до [PERSON] без будь-яких доплат та компенсації сторін. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 850 000,00 гривень боргу, шляхом звернення стягнення на частину заставного майна, оскільки на момент розгляду справи частина майна не належить відповідачу. Так, судом встановлено, що позивач у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на нерухоме майно. В подальшому позивач уклала договір позики та застави з [PERSON], вищезгаданий договір був посвідчений нотаріально. На виконання цього договору з метою позасудового урегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки між [PERSON] та [PERSON] були укладені Договори задоволення вимог заставодержателя від 24 лютого 2012 року та від 18.04.2012 року, відповідно до якого [PERSON] перейшло майно, а саме: - приміщення магазину по [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м.; - приміщення офісу загальною площею 196,7 кв.м., приміщення салону - перукарні загальною площею 171,9 кв.м., приміщення магазину загальною площею 87,2 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS]; - житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 603,5 кв.м., - земельна ділянку площею 0,2469 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер1822081200:03:001:0188 по [ADDRESS]. Вищезгадані договори був зареєстровані в Комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягами з Державного реєстру прав. Суду не надано доказів скасування вказаних договорів або їх оспорювання. Ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлено, що Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Окремо слід зазначити, що до [PERSON] майно перейшло після набрання законної сили Рішення в цій справі і до винесення Ухвали від 08 жовтня 2012 року про зупинення виконання Рішення в цій справі. Суду не надано доказів того, що на момент укладення договорів [PERSON] знав або міг знати про існування будь-яких перешкод для переходу права власності на майно. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що задоволення позову в частині визнання права власності на спірне майно можливо лише частково в частині автомобіля ЗАЗ 110557 2005 року випуску, автомобіля VOLKSWAGEN 70X02A, 1999 року випуску, автомобіля TOYOTA Land Cruiser 4.7, 2001 року випуску. Суд відмовляє в задоволенні заяви представника третьої особи ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування строків позовної давності щодо вимог про визнання договорів дійсними,в зв'язку з тим, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, ПАТ КБ «Приватбанк» не є стороною вказаного спору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 167,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial