Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з означеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з 19.07.1986 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу сторони збудували житловий будинок в [ADDRESS], який зареєстрований на ім'я відповідача. 09.02.2012 року рішенням Буського районного суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Нещодавно дізналася, що Буським РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області накладено арешт на все майно, яке знаходиться за вище згаданою адресою. Оскільки домовленості щодо поділу майна в добровільному порядку, не дійшли, просить поділити, виділивши за нею та відповідачем по 1/2 частині об'єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку, літньої кухні, сараю гаражу, вбиральні, колодязю, огорожі, воріт 3 хв., за адресою [ADDRESS]. Судові витрати просить покласти на відповідача. [PERSON], до початку судового засідання, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, частково змінила позовні вимоги, просить суд визнати за нею та відповідачем по 1/2 ідеальній частці вище згаданого житлового будинку. В решті позов підтримала, просить задоволити. [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позов визнає, проти задоволення позовних вимог в частині поділу житлового будинку, не заперечує. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно зі ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.(ст.ст. 57,58, 59, 60 ЦПК України). Судом встановлено, що з 19 липня 1986 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 09.02.2012 року (справа № 2-39/2012 р.), шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та вступило в законну силу. За час шлюбу сторони збудували у 1989 році житловий будинок в [ADDRESS]. Згідно технічного паспорта на житловий будинок, виготовленого Львівським бюро технічної інвентаризації, станом на 25.10.2001 року, дійсна (інвентаризаційна) вартість його становить 74917 гривень. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 02.01.2002 року, житловий будинок за вище згаданою адресою, належить [PERSON]. Згідно звіту про оцінку майна, виготовленого ТОВ «ПРИВАТ ЮР ГРУП» 14.09.2016 року, ринкова вартість житлового будинку загальною площею 130,2 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS], складає 787597,00 гривень. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. За правилами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20, 23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України, ч.2, 3 ст.325 ЦК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи зі змісту ст.ст. 57, 60 СК України, майно може належати дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності або на праві особистої приватної власності дружини, чоловіка, в залежності від часу та джерела набуття права власності. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки майна чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.58,59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10,60 ЦПК України). Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна № [NUMBER] від 22.09.2016 року, вбачається що на спірний будинок накладено арешт (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33786109, видана 28.08.2012 року головним державним виконавцем відділу ДВС Буського РУЮ Поцілуйко П.В., номер запису про обтяження № 5579269, та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Серія ВП № 36704945 видана 10.04.2013 року заступником начальника відділу ДВС Буського РУЮ Грицина Р.А., номер запису про обтяження № 5578959) Однак накладення арешту не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядження майном. Також відповідно до ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно яке придбано за час шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін, тому підлягає поділу. В силу ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved