Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 14.09.2002 року в Черкаському міськвідділі РАЦС вона зареєструвала шлюб з відповідачем по даній справі. 03.07.2012 року шлюб було розірвано в Подільському райвідділі РАЦС м. Києва. Так як в добровільному порядку відповідач не виявляє бажання провести розподіл спільного майна подружжя, вона вимушена звертатись до суду з даним позовом. В період шлюбу ними за спільні кошти було набуто наступне майно: гараж [ADDRESS] вартістю 25000 грн.; внесено кошти на депозитний рахунок на ім'я відповідача в ПАТ «Універсал Банк» в січні 2012 року в сумі 2100 доларів США; внесено кошти на депозитний рахунок в ПАТ «Укргазбанк» на ім'я відповідача в січні 2012 року в сумі 20000 грн. По закінченню терміну депозиту відповідач мав отримати відповідно 2200 доларів США та 50000 грн. Таким чином, всього нами було набуто майна на загальну суму 92600 грн. Вважає, що має право на ? частину переліченого майна, а саме ? грошових коштів та ? гаража в автокооперативі «Граніт» в м. Черкаси. Просить суд постановити рішення, яким розділити спільне майно подружжя, стягнувши з відповідача на її користь ? частину грошових вкладів в сумі 33800 грн. та вартість ? частини гаража в гаражно-будівельному автокооперативі «Граніт» в м. Черкаси в сумі 12500 грн., а всього 46300 грн. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по справі. 24 вересня 2014 року [PERSON] скерувала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд розділити спільне майно подружжя, стягнувши з відповідача на її користь ? частину грошових вкладів в сумі 37467,08 грн. та вартість ? частини гаража в гаражно-будівельному кооперативі «Граніт» м. Черкаси в сумі 9959, а всього 74426,18 грн. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання особистої приватної власності чоловіка на майно, посилаючись на те, що з 15 липня 1995 року він проходив військову службу в органах безпеки України, а із серпня 2000 року наказом Голови СБ України був призначений на посаду слідчого УСБУ в Черкаській області. 12 липня 2010 року він наказом Голови СБ України був переведений на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах в Головне слідче управління СБ України. У зв'язку із цим сторони по справі почали проживати окремо. Відповідач проживав у м. Києві, а дружина в Черкасах. Через виконання службових обов'язків та постійною зайнятістю між сторонами почали виникати постійні конфлікти. До того ж в кінці 2011 року він захворів на менінгіт. Лікування проходило в ізольованій інфекційній лікарні м. Києва. Відповідач, за час перебування в лікарні, не відвідувала його, посилаючись на зайнятість по роботі. На цьому ґрунті у сторін виникла остання суперечка. В середині грудня 2011 року він поставив питання щодо можливого розірвання шлюбу. Позивач з відразу ж погодилась. Однак вона дуже переймалась грошовими коштами та майном, яке було у нього і повідомила йому, що не дасть розлучення на шлюб без вдоволення її матеріальних потреб. З грудня 2011 року фактичних шлюбних відносин між сторонами не було, спільне господарство не велося, сторони проживали у різних містах, кошти у сімейний бюджет не вносили. До березня 2012 року відповідач проживала у м. Черкасах, у м. Києві та м. Обухові. З травня 2012 року відповідач офіційно за договором орендувала квартиру в м. Обухів Київської області. З квітня 2012 року він постійно мешкав у м. Вінниця із своєю майбутньою дружиною. Таким чином, шлюб існував виключно на папері, а сторони з грудня 2011 року за взаємною згодою проживали окремо і фактично припинили шлюбні відносини. При цьому, вони перебували у зареєстрованому шлюбі через небажання відповідача надавати згоду до часу вирішення питання про поділ спільного майна подружжя. З кінця 2011 року між сторонами вирішувалося питання про поділ спільного майна подружжя, однак бажаних результатів не надало. Договір купівлі-продажу квартири м. Черкаси було укладено 26.06.2012 року. Вартість угоди становила 282000 гривень, з яких відповідач отримала 160000 гривень. Окрім цього, в цей же час сторони домовилися про продаж автомобіля позивача (продаж відбувався шляхом оформлення генеральної довіреності на автомобіль). Вартість угоди становила 80000 гривень, з яких «на руки» позивач за цим позовом отримав 40000 гривень, а інші 50% покупець, який є зятем рідного брата відповідача, повідомив, що надасть у її користування, а вони вже як родичі розберуться із грошима. Отримавши кошти, Відповідач вибігла з банківської установи, сіла в автомобіль свого брата та поїхала в невідомому напрямку. 03 липня 2012 року відбулося розірвання шлюбу. Майже рік жодних претензій від відповідача не було, аж до того часу, коли вона дізналася про укладення ним нового шлюбу та про вагітність його дружини. У зв'язку із тим, що відповідач порушила домовленість стосовно добровільного поділу майна, поділ такого майна можливо зробити за допомогою судового рішення. Спільним майном подружжя є кошти в сумі 282000 гривень, отримані сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] ? частини від цього майна - 141000 гривень. У зв'язку із тим, що в натурі поділити зазначені кошти неможливо, а відповідач отримала більшу частину від 1/2 вартості майна подружжя, позивач на даний час має право вимагати компенсації вартості різниці між частками власності спільного майна подружжя в розмірі 19000 гривень (160000 грн. - 141000 грн.). Відповідач у своєму первісному позові просить стягнути з Позивача за зустрічним позовом ? частину грошових вкладів в сумі 33800 гривень. Зазначені у позовній заяві грошові вклади не є спільною власністю подружжя. У зв'язку із тим, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, грошові вклади у банківські установи з січня 2012 року неможливо вважати спільним майном подружжя. Письмових доказів окремого проживання у позивача немає, адже він і подумати не міг, що доведеться вирішувати спір про майно в суді тоді, коли було досягнуто згоди щодо всіх майнових прав подружжя. Окремим доказом окремого проживання може слугувати факт того, позивач з січня 2013 року зустрічався, потім проживав, а потім одружився із гр. [PERSON]. Подібне при наявному фактичному шлюбі є неможливе. Окрім цього, весілля між позивачем та гр. [PERSON] відбулося майже після офіційного розлучення позивача із відповідачем. Джерелом походження коштів, які знаходилися в банківських установах є заробітна плата позивача, яка дозволяла йому зробити заощадження, адже на сімейний бюджет із відповідачем вже не потрібно було витрачатися. Слід зауважити, що кошти, які були зняті із банківських установ витрачалися для нормального проходження процесу вагітності та були витрачені на організацію святкування весілля позивача з гр. [PERSON] Кошти, які були в банківських установах та щодо яких згадує Відповідач з'явилися в цих банківських установах з січня 2012 року, часу, коли всі фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинилися. Просить суд визнати спільною власністю подружжя грошову суму в розмірі 282000 гривень отриману позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2012 року. Стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] компенсацію вартості різниці між частками спільного майна подружжя в розмірі 19000 гривень. Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності чоловіка на грошовий влад в ПАТ «Універсал Банк» в розмірі 2187 доларів США та на грошовий вклад в ПАТ АБ «Укргазбанк» в розмірі 45353 гривень. Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісну позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити, а зустрічний позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились, однак відповідно до телефонограми від 07.11.2014 року представник відповідача [PERSON] про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] був повідомлений належним чином про день та час розгляду справи, однак з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Представник відповідача скерував до суду заяву в якій вказує, що з'явитися в судове засідання не має можливості за станом здоров'я, однак надати медичну довідку не має можливості, оскільки судове засідання призначено на ранню годину. Заслухавши сторони, допитавши свідків, експерта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 14 вересня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], був зареєстрований шлюб в Черкаському міськвідділі РАЦС. 03 липня 2012 року шлюб розірвано в Подільському райвідділі РАЦС м. Києва. В період шлюбу сторонами за спільні кошти був придбаний гараж [ADDRESS]. Під час розгляду даної справи судом була призначена експертиза. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 2135/13-23 від 02.07.2014 року - дійсна (ринкова) вартість гаража [ADDRESS] в цінах станом на липень 2012 року становить 19918 грн. Представник відповідача вказував, що вищевказаний висновок експерта неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, та його не можливо застосувати при винесенні рішення оскільки у висновку (стор. 2) зазначається, що «обстеження об'єкта дослідження проводилось 18.06.2014 року в присутності сторін по справі». Слід зазначити, що із сторін по справі був присутнім виключно представник відповідача за первісним позовом. Зі сторони первісного позивача був присутнім брат, а експертом за присутності представника [PERSON] не було перевірено права представника. Перед експертом було поставлено питання про визначення вартості гаражу [NUMBER] у а/к «Граніт». Як вбачається із висновку експерта була встановлена дійсна вартість гаражу [NUMBER] в розмірі 19918 гривень. Представнику відповідача незрозумілим залишився факт оцінки гаражу, адже було обстежено гараж [NUMBER]. Про це записано на 3 стор. висновку «за результатами проведеного візуально-інструментального обстеження встановлено, що гараж [NUMBER] розташований в ГБК «Граніт» в м. Черкаси по вул. Одеська, 28.» Таким чином, вбачається, що висновок стосовно вартості надано стосовно гаражу [NUMBER], а відбулося обстеження гаражу [NUMBER]. На стор. З висновку зазначається «характеристика основних конструктивних елементів гаража», йде їх перерахування. При цьому, експертом під час обстеження гаражу не було встановлено часу появи таких характеристик, як «стіни», «підлога», «покрівля», «оглядова яма», «інженерне обладнання». В той же час, всі ці ознаки прямо впливають на вартість металевої конструкції, як гаражу. Відбувається пряме припущення того, що всі наявні характеристики гаражу [NUMBER] чи [NUMBER] були присутні станом на липень 2012 року. Під час обстеження гаражу експертом не було встановлено особу користувача досліджуваного гаражу. У висновку зазначається про порівняльний підхід оцінки вартості майна. В той же час, в матеріалах справи встановлено, що користувачем гаражу не є відповідач по справі. Зважаючи на позицію позивача щодо продажу гаражу, експертом не було витребувано договір купівлі-продажу гаражу, стороною в якому є [PERSON] Таким чином, порушується методологія проведення дослідження, а саме пункт 3 Національного стандарту № 1 затвердженого постановою КМУ № 1440 від 10.09.2003 року та полягає в тому, що експертом в ході дослідження не було отримано для визначення ринкової вартості угоди укладеної між покупцем і продавцем ([PERSON]), а також удостовірена в тім, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. При цьому, експерт посилається на цю норму, але ігнорує її при проведенні судової експертизи. У своїй експертизі експертом зазначаються правові норми для оцінки майна (стор. 3), але в експертизі відсутні будь-які посилання на об'єкт оцінки, як майна. Тобто, було оцінено гараж, але не було встановлено чи можливо з технічної точки зору оцінювати об'єкт, як майно, не було доведено самого існування майна. На стор. 9 висновку експертом зазначається, що «діючи за принципом розумної обережності оцінок, експерт вважає, що найбільш імовірна дійсна (ринкова) вартість гаражу...». Даний експертний висновок визначає імовірну вартість гаражу, а не категоричну, тому не може прийматись судом за остаточний прямий доказ по справі. Іншими словами носить рекомендаційний характер. В судовому засіданні був допитаний експерт [PERSON], яка спростувала твердження [PERSON] та пояснила суду, що при дослідженні об'єкта, а саме гаража [ADDRESS], були присутні представник [PERSON] та представник [PERSON], їх доручення були особисто нею оглянуті. Що стосується запису на ст. 3 висновку «за результатами проведеного візуально-інструментального обстеження встановлено, що гараж [NUMBER] розташований в ГБГ «Граніт» в м. Черкаси, по вул. Одеська, 28» в даному випадку нею була допущена описка, оскільки досліджувався саме гараж [NUMBER] та зауважень у строк не було. При дослідженні об'єкту, а саме гаража [NUMBER], був присутній також новий власник гаража, який повідомив, що після придбання гаража ним нічого не змінювалось, гараж залишився в такому стані, який був при придбанні. Для визначення ринкової вартості спірного гаража їй непотрібний був договір купівлі-продажу, оскільки на вирішення експертизи ставилося питання про ринкову вартість досліджуваного об'єкта. В описовій частині експертизи нею так і вказано: «… що найбільш імовірна дійсна (ринкова) вартість гаража [ADDRESS] в цінах станом на липень 2012 року становить 19918 грн.» Крім того, відповідно до листа голови правління гаражно-будівельного автокооперативу «Граніт» Стаднік О.І. № 14 від 12.08.2013 року державна реєстрація прав (приватизація) на нерухоме майно на гараж під [NUMBER] не відбувалася. Рішенням правління ГБА «Граніт», договір купівлі-продажу було викладено в усній формі, сума договору не зазначалась. Гараж під [NUMBER] не є капітальною спорудою, тому не потребує особливих оформлень на дану металеву споруду. При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Цей розмір у разі спору визначається, як правило, шляхом призначення та проведення відповідної судової експертизи. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи що гараж [NUMBER] розташований в ГБК «Граніт» в м. Черкаси по вул. Одеська, 28 був проданий в період шлюбу томі до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає компенсація у розмірі 9959 грн. (19918 грн./2). В судовому засіданні встановлено, що в період шлюбу сторонами внесено кошти на депозитний рахунок на ім'я [PERSON] в ПАТ «Універсал Банк» в січні 2012 року в сумі 2100 доларів США та на депозитний рахунок в ПАТ «Укргазбанк» також на ім'я [PERSON] в січні 2012 року в сумі 20000 грн. По закінченню терміну депозитів відповідач з відсотками отримав 23.07.2012 року 2187 доларів США, що по курсу НБУ станом на 24.09.2014 становить 29581,36 грн. (2187 х 13.526) - по доларовому депозиту та 45353 грн. - по гривневому депозиту, а всього на загальну суму 74934,36 грн. В судовому засіданні [PERSON] заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що шлюбні відносини між ним та [PERSON] фактично припинені з грудня 2011 року, а тому грошові вклади не є спільною власністю подружжя. З січня 2012 року він проживав з [PERSON], з якою в подальшому одружився. Суд не може взяти до уваги виходячи з наступного. Відповідно до довідки секретаря СВК ГСУ СБ України підполковника юстиції Н. Гончарова - [PERSON] та його дружина - [PERSON] отримали у 2012 році пільгові путівки - оплатою 25% та 50% відповідно, до оздоровниці санаторій «Трускавець» за № 006875 та № 006876. Відповідно до супроводжуючого листа № 2, виданого заступником голови санаторно-відбіркової комісії Головного слідчого управління СБ України підполковника юстиції О.А. Бойко - дружина старшого слідчого в ОВС 1 відділу 1 Управління Головного слідчого управління Служби безпеки України підполковника юстиції [PERSON] - [PERSON] на путівку до оздоровниці санаторій «Трускавець» за № 006876 з датою заїзду 13 квітня 2012 року на термін лікування, оздоровлення 24 дні. В 2012 році [PERSON] пільгами щодо санітарно-курортного лікування (оздоровлення) не користувалась, має право на сплату 50% вартості путівки. Факт перебування сторін в санаторії «Трускавець» також підтверджується фотокартками, які приєднані до матеріалів справи. Крім того, відповідно до листа ТОВ «Неомед 2007» № 5 від 21.01.2014 року - 06 серпня 2011 року між Клінікою репродуктивної медицини «Неомед» ТОВ «Неомед 2007» та подружжям - [PERSON], [PERSON] було укладено договір про надання медичних послуг № 423 про проведення Програми лікування безпліддя із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій «Екстакорпоральне запліднення (ЕКЗ) + ІСSI». На виконання умов вищезазначеного договору Товариством проведено Програму лікування в повному обсязі. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що ЕКЗ було здійснено приблизно в жовтні 2011 року і кошти, які знаходились на депозитних рахунках, були зібрані ними для проходження повторного ЕКЗ, яке можливо було провести через рік. Посилання відповідача на те, що він з січня 2012 року проживав з іншою жінкою, а саме з [PERSON] у якої від нього народилася дитина, суд також не може взяти до уваги, оскільки лише 23 травня 2012 року [PERSON] визнав себе батьком дитини, що і було ним підтверджено в судовому засіданні. Посилання [PERSON] на те, що кошти, які знаходились на депозитних рахунках є його власністю суд не може взяти до уваги, оскільки в судовому засіданні ним було зазначено, що дані кошти він відкладав із своєї заробітної плати, а відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Суд вважає обґрунтованими доводи позову про необхідність врахування при поділі майна подружжя також здійснених відповідачем витрат спільних коштів відповідачем, а саме зняття коштів з банківських рахунків, без згоди позивачки не на потреби сім'ї, оскільки дані кошти були внесені в банківські установи в період шлюбу та мають статус спільного майна, витрачені відповідачем на свій розсуд без згоди позивачки, тому ? частина вказаних коштів 37467,18 грн. (74934,36 грн./2) підлягає компенсації на користь позивачки. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Стаття 62 СК України передбачає, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Враховуючи вищевикладене та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] мали шлюбні відносини майже до розірвання шлюбу, а саме до 03 липня 2012 року, та вели спільне господарство. Також підтвердженням того, що сторони не припиняли шлюбні відносини є і покази свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] та [PERSON] підтримували шлюбні відносини та вели спільне господарство. Лише в травні 2012 року їм стало відомо, що [PERSON] мав намір розлучитися з [PERSON], а до цього часу вони проживали як звичайна сім'я. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд вважає такими, що не підтверджують з достовірністю факт припинення шлюбних стосунків між сторонами у грудні 2011 року, так як дані особи вказували про те, що не є детально обізнаними з обставинами особистого життя сторін по справі, не надано доказів, що відповідач з грудня 2011 року проживав з іншою жінкою та припинив шлюбні відносини з [PERSON], з позовом до суду про розірвання шлюбу, зареєстрованого з [PERSON], відповідач у 2011 року не звертався, отже відсутні переконливі об'єктивні докази про те, що з грудня 2011 року шлюбні стосунки з позивачкою відповідачем були повністю припинені. Що стосується спірної квартири, то відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2012 року [PERSON] та [PERSON] продали а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Дана квартира сторонами була продана в період шлюбу та ведення спільного господарства, отже кошти отримані в даний період вважаються такими що використані на потреби сім'ї. Таким чином сума компенсації за поділом наявного спільного майна на користь [PERSON] становить: ? частина грошових вкладів в сумі 37467,18 грн., ? вартість гаража в гаражно-будівельному кооперативі «Граніт» м. Черкаси в сумі 9959 грн., а всього 47426,18 грн. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, а в позовних вимогах [PERSON] необхідно відмовити. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 84 ЦПК передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації встановлюється законом. Адвокат [PERSON] приймав участь в судовому засіданні 26.06.2013 року, 16.07.2013 року, 24.07.2013 року, 10.10.2013 року, 24.09.2014 року, 10.10.2014 року, 30.10.2014 року 10.11.2014 року загальною тривалістю 4 год. 20 хв. Розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. З врахуванням надання правової допомоги, та того факту що відповідачка просить стягнути відповідно квитанції вартість витрат, пов'язаних з представництвом в суді у розмірі 4000 грн. суд вважає, стягнути з відповідача 4000 грн. на користь позивача за надання юридичних послуг. Згідно із ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 463 грн. та 11,26 грн. Згідно рахунку № 7190 від 20 листопада 2013 року вартість експертизи № 2135/13-23 складає 1176 грн. Загальна вартість судових витрат складає 5650,26 грн., які підлягають до стягнення з [PERSON]

Outcome: approved