Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи без самостійних позовних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. про визнання правочинів недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2005 року вони з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Сосонської сільської ради Вінницького району, актовий запис № 14 та з того часу почали проживати разом в будинку [ADDRESS] . Вказує, що 17.05.2018 року без будь-яких пояснень і погоджень з нею чоловік потай від неї подарував будинок своїй дочці - відповідачці по справі [PERSON] . Договір дарування будинку [ADDRESS] був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г., за реєстраційним номером 535. Дар оцінено в 20000 грн. В подальшому, в цей же день після посвідчення договору дарування житлового будинку на ім`я [PERSON] було також посвідчено договір дарування земельної ділянки площею 0,2211 га, кадастровий номер 0520687000:02:008:0191 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Дар оцінено в 10 000 грн. Реєстраційний номер договору 537. Крім того, було посвідчено договір дарування земельної ділянки площею 0,1211 га з кадастровим номером 0520687000:02:007:0175, що розташована в [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дар оцінено в 10 000 грн. Реєстраційний номер договору - 536.Позивачка вважає, що вказані договори дарування укладені всупереч закону та порушують її права як дружини відповідача, яка вклала значні особисті кошти та працю у відчужений житловий будинок та земельні ділянки. Вказує, що впродовж тринадцяти років спільного подружнього життя за її участю було придбано та встановлено новий газовий котел, аби менше сплачувати коштів за гарячу воду, куплено та встановлено бойлер. В будинку проведено євроремонт. Придбано матеріали для утеплення всього будинку. Замінено газовий та електролічильники. Пояснює, що за час подружнього життя з чоловіком вони на спільні кошти та спільною працею побудували в 2010 році навіс «а-2», в 2015р. літній душ «Г», в 2016 році - ще один навіс «Д», в 2017р. - криницю № 4 та вигрібну яму №5, загальною вартістю 45935 грн., що приблизно становить 1/3 від вартості всього будинковолодіння. Крім того, в кухні перенесли стіну та зробили капітальний ремонт. Також, було куплено електротехніку (телевізор, холодильник, мікрохвильову піч, газову плиту та пральні машини), придбано нові меблі (кухню, спальню, м`який куточок), для чого позивачці довелося працювати в Польщі. У зв`язку із вищевикладеним позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом за захистом порушених законних прав. Відповідно до відзиву поданого [PERSON] 25.04.2019 вбачається, що позовні вимоги не визнаються повністю. Вказує, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , він був набутий останній ще за 7 років до укладення шлюбу. Щодо земельної ділянки спірної також вказує, що вона була набута [PERSON] в порядку безоплатної приватизації на підставі ст. 118 ЗК України. Жодних із подарованих їй батьком об`єктів не належали до спільного сумісного майна подружжя. Пояснює, що позивачка не є співвласником оспорюваного майна, а отже неіснуюче право не підлягає до захисту. Позивачка [PERSON] подала суду заяву згідно якої справу просить слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та вимоги позову просить задовільнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Чернілевська Р.В. подала суду заяву згідно якої просить справу розглянути у їх відсутність. Проти задоволення позову заперечує. Також просила вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з позивачки на користь відповідачки [PERSON] понесені нею судові витрати у сумі 8 000,00 грн згідно акту виконаних робіт від 28.12.2020 року. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, згідно якої справу просить розглянути у його відсутність. Позовні вимоги підтримує. Третя особа приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, заяв про слухання справи у її відсутність не надходило. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, з врахуванням поданих заяв та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позицію сторін, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного. За ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 07 серпня 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконкомі Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 14, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.08.2005 року (т.1 а.с.11). 17.05.2018 року був вчинений договір дарування земельної ділянки, за яким [PERSON] здійснив дарування земельної ділянки, за кадастровим номером 0520687000:02:007:0175, площею 0,1211 га, за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) своїй дочці [PERSON] (т.1.а.с. 12). 17.05.2018 року був вчинений договір дарування земельної ділянки, за яким [PERSON] здійснив дарування земельної ділянки, за кадастровим номером 0520687000:02:008:0191, площею 0,2211 га, за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства своїй дочці [PERSON] (т.1.а.с. 13). 17.05.2018 року був вчинений договір дарування житлового будинку, за яким [PERSON] здійснив дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] (т.1.а.с. 12). Відповідно до Витягів з ДРРП на нерухоме майно вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, за кадастровим номером 0520687000:02:007:0175, площею 0,1211 га, за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, за кадастровим номером 0520687000:02:008:0191, площею 0,2211 га, за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-17). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що земельні ділянки [PERSON] передані в оренду ТОВ «Агро-Поділля і К» (т.1, а.с. 18-19). Будь-яке майно за [PERSON] на праві власності відсутнє, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1, а.с.20). Як вбачається з довідки № 9172 від 16.11.2018 року виданої КП «Вінницьке ООБТІ», що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 408 станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] не проводилася (т.1, а.с. 21). Відповідно до довідки № 9171 від 16.11.2018 року виданої КП «Вінницьке ООБТІ», що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 408 станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] 02.03.1998 року зареєстровано в реєстрову книгу № 1 за № 18 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинковолодіння посвідченого Посвятенком Д.Ю. приватним нотаріусом Вінницького міського та районного нотаріального округу 14.02.1998 за № 152 (т.1, а.с. 22). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов гр. [PERSON] , що остання фактично проживає без реєстрації в [ADDRESS] (т.1. а.с.23). До складу сім`ї [PERSON] [INFO]., входить дружина [PERSON] [INFO] що підтверджується довідкою Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1030 від 06.11.2018 року (т.1, а.с.24). [PERSON] [INFO] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 31.01.2009 року, але проживає постійно з травня 2005 року, що підтверджується довідкою Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1070 від 14.11.2018 року (т.1 а.с.25). [PERSON] [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але постійно з 2003 року по даний час проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1068 від 14.11.2018 року (т.1 а.с.26). [PERSON] , [INFO]. дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1069 від 14.11.2018 року (т.1 а.с.27). [PERSON] зареєстрована та постійно проживає з 2005 року за адресою: [ADDRESS] , та обробляє присадибну земельну ділянку площею 0,1211 га, що підтверджується довідкою Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1210 від 26.12.2018 року (т.1 а.с.28). Рішенням № 8 7 сесії 7 скликання від 20.05.2016 року Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області, було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку з виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку [PERSON] площею 0,1211 га на території Сосонської сільської ради Вінницького району Вінницької області в межах населеного пункту (т.1, а.с.32). На підтвердження сплати комунальних платежів позивачкою [PERSON] надано копії квитанції про сплату комунальних послуг (т.1, а.с.33-38). Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ч.ч.1, 5 ст.216 ЦК України). Згідно зі ст.ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Судом встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка, які були подаровані [PERSON] своїй дочці [PERSON] не мають правового статусу спільного сумісного майна подружжя так як набуті [PERSON] задовго до реєстрації шлюбу із [PERSON] . Доказ вкладу в майно позивачки в особисте майно [PERSON] у вигляді житлового будинку та земельних ділянок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що значно збільшило його об`єм чи вартість, суду не надано. Лише факт того, що за час подружнього життя було збудовано погосподарські будівлі та споруди у вигляді навіс «а-2», в 2015р. літній душ «Г», в 2016 році - ще один навіс «Д», в 2017р. - криницю № 4 та вигрібну яму №5, само по собі не створює підстав для застосування ст.203 ЦК України. Подружнім майном в судовому порядку будинковолодіння, земельні ділянки не визнавалися, в судовому порядку такий статус спірне майно не набуло, доказ зворотного позивачкою не надано. Земельні ділянки були набуті [PERSON] в порядку приватизації і належить до особистого майна подружжя. Визначаючись щодо наявності підстав для визнання правочинів недійсними у відповідності до нормативних положень відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, суд виходить з того, що доказ того, що договори дарування житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, а також земельних ділянок були укладені з порушенням вимог щодо вільного волевиявлення, відповідності внутрішній волі сторін, суду не надано, вказані обставини в ході розгляду справи не встановлено. Зміст укладених правочинів дарування від 17.05.2018 року не суперечить вимогам ЦК України ст.717 ЦК України, відповідає інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Особа, яка вчинила правочини - [PERSON] мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, являвся єдиним власником майна, яке було відчужено, на праві особистої власності. Правочини були вчинені у формі установленій законом - у письмовій формі, посвідчені нотаріально та були спрямовані на настання правових наслідків, що були ними обмовлені. Доказу зворотого суду стороною позивачки не надано. Факт проведення ремонту будинку, сплати платежів, та придбання котла, бойлеру, лічильників, хатньої техніки зумовлені необхідністю забезпечення власного побуду та проживання у будинку і не є самостійними підставами для визнання правочинів недійсними, виходячи з положень ст.ст.202,203 ЦК України. Сплата комунальних послуг [PERSON] є належним виконанням її обов`язків як мешканця житлового будинку. Користування житловим будинком та сплата обов`язкових платежів не тягнуть за собою виникнення права власності на майно, що є об`єктом судового спору. Враховуючи зазначене, суд вважає доводи сторони позивачки не доведеними, тому позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.133 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, при вирішені судового розгляду суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в задоволені позовних вимог та стягненні судових витрат відмовлено повністю, а відповідачем [PERSON] надані докази понесених нею судових витрат, які вона бажає стягнути із позивачки, тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати в сумі 8000,00 грн.

Outcome: approved