Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що 13.02.2014 року помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті відповідач [PERSON], який є батьком [PERSON], зателефонував їй та запропонував укласти угоду, згідно якої, він повинен був відмовитися від частини спадкового майна на її користь, а вона повинна сплатити йому кошти за цю частину майна. Оскільки відповідач є особою похилого віку та проживає на далекій відстані від м. Конотопа, де відкрилася спадщина та йому складно займатися оформленням спадщини, вона погодилася на його пропозицію. 04.03.2014 року вона сплатила відповідачеві кошти в сумі 30 000 грн., про що ним була надана відповідна розписка у присутності двох свідків, яка була завірена секретарем виконавчого комітету Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області. Того ж дня було складено та завірено у виконавчому комітеті Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області заяву відповідача про відмову від належної йому частини спадкового майна після померлого [PERSON] на її користь. Згодом, їй стало відомо про те, що відповідач, отримавши грошові кошти, вирішив також отримати й частину спадкового майна та подав до державної нотаріальної контори відповідну заяву, якою відкликав свою попередню заяву про відмову від спадщини та прийняв спадщину після смерті сина. Позивачка вважає, що зазначені кошти в сумі 30 000 грн. відповідачем було отримано безпідставно, оскільки він відмовився від виконання своїх зобов'язань, тому, посилаючись на ст.1212 ЦК України, просить суд, стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 30 000 грн. (тридцять тисяч гривень) та понесені нею судові витрати в сумі 300 грн., а всього - 30\~300 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також вона пояснила, що після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, яке складається, у тому числі, з автомобіля та однокімнатної квартири. Спадкоємцями після смерті чоловіка є, крім неї, його син від першого шлюбу та батьки. На даний час його мати померла. Після смерті чоловіка вона уклала з його батьками усну угоду про те, що вона сплатить на їх користь кошти в сумі 30\~000 грн., а вони напишуть заяви про відмову від спадщини на її користь. Вона передала зазначену суму відповідачеві, про що він написав розписку, а батьки чоловіка написали відповідні заяви. Через декілька днів після цього мати її чоловіка померла, а відповідач почав від неї вимагати кошти ще в сумі 20\~000 грн. У неї не було таких коштів, тому він порушив взяті на себе зобовязання та подав до нотаріальної контори заяву про відкликання попередньої заяви та про прийняття спадщини після смерті сина. В судовому засіданні представник позивачки в особі [PERSON] також підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити В судовому засіданні відповідач проти позову заперечує у повному обсязі, підтримав свої письмові заперечення, які містяться в справі. Також він пояснив, що не заперечує факту написання розписки та заяви про відмову від спадщини після смерті сина на користь позивачки, як і факт написання такої ж заяви його покійною жінкою та матірю чоловіка позивачки, але заперечує факт отримання від позивачки будь-якої суми коштів. При цьому, позивачка обіцяла йому та дружині сплатити 50\~000 грн. Однак, вона свої зобовязання не виконала, тому, він змушений був звернутися до нотаріальної контори з заявою про відкликання своєї попередньої заяви та прийняти спадщину. В момент написання зазначених розписки та заяви про відмову від спадщини він перебував у пригніченому стані, оскільки це відбувалося невдовзі після смерті сина, тому, не усвідомлював у повному обсязі свої дії. В судовому засіданні представник відповідача в особі [PERSON] також проти позову заперечує у повному обсязі, підтримав письмові заперечення відповідача, які містяться в справі. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт передачі 04.03.2014 року у їх присутності коштів в сумі 30\~000 грн. позивачкою-відповідачеві у житловому будинку за місцем проживання відповідача, після чого відповідач та його дружина написали заяви про відмову від спадщини після смерті сина на користь позивачки. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, виходячи з принципів законності, обєктивності, справедливості та розумності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, позивачка [PERSON] була дружиною [PERSON], батьками якого є відповідач [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1960 року. Дані факти підтверджуються ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 19.03.2015 року, свідоцтвом про народження, свідоцтвом про одруження, копії яких є у справі. 13.02.2014 року помер [PERSON], а 07.03.2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про смерть, копії яких є у справі. Внаслідок їх смерті відкрилася спадщина, відповідно до ст.1220 ЦК України. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, спадкоємцями якого, відповідно до ст.ст.1222, 1223, 1261 ЦК України, є: дружина - [PERSON], батьки: [PERSON] та [PERSON], а також син- Рубель [PERSON]. Після смерті [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у передбаченому ст.ст.1268, 1269 ЦК України порядку та у передбачений ст.1270 ЦК України строк прийняли спадщину. При цьому, [PERSON] та [PERSON] скористалися своїм правом, передбаченим ст.ст.1273, 1274 ЦК України, та подали 14.03.2014 року до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини після смерті сина на користь позивачки - [PERSON]. Однак, 01.07.2014 року, [PERSON], скористався своїм правом, передбаченим ч.6 ст.1273 ЦК України, та подав до нотаріальної контори заяву, якою відкликав свою попередню заяву про відмову від спадщини після смерті сина на користь позивачки - [PERSON]. Зазначені вище факти підтверджуються фотокопією спадкової справи, яка є у даній справі. 04.03.2014 року [PERSON] написав розписку, копія якої є у справі, в якій підтвердив факт отримання від [PERSON] коштів в сумі 30\~000 грн. в рахунок грошової компенсації за частку спадщини після смерті сина. Факт написання цієї розписки не заперечується відповідачем, однак, він заперечує факт отримання від позивачки будь-яких коштів на підставі цієї розписки.. Факт отримання відповідачем 04.03.2014 року від позивачки коштів в сумі 30\~000 грн. підтвердили в судовому засіданні, крім позивачки, свідки [PERSON] та [PERSON] Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт передачі 04.03.2014 року позивачкою грошових коштів в сумі 30\~000 грн. відповідачеві на підставі написаної ним особисто розписки. Відповідач не надав суду належні та достатні докази на підтвердження своїх заперечень проти даного факту. Дані правовідносини не регулюються Главою 71 ЦК України, оскільки, у борг відповідач зазначену суму коштів від позивачки не брав. Позивачка звернулася до суду з даним позовом в порядку, передбаченому ст.1212 ЦК України. Відповідно до вимог ст.1212 ЦК України, \~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна, виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частин першої, другої статті\~509 ЦК України, \~цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою\~статті 177 ЦК України, \~об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі, гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частинами першою та другою\~статті 205 ЦК Україн, \~правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої\~статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З огляду на положення частини першої\~статті 207 ЦК України, \~наявність у справі письмового доказу розписки, свідчить про волю сторін на укладення угоди щодо розподілу спадкового майна та вказують на існування між сторонами договірних правовідносин. Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~дає можливість дійти висновку про те, що чинна розписка є достатньою та належною правовою підставою набуття відповідачем майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб\~з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин\~у майбутньому\~певних цивільних прав та обовязків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою\~статті 11 ЦК України. Набуття однією зі сторін зобовязання майна, за рахунок іншої сторони, за правочином, не вважається безпідставним. Тобто, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України\~можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Оскільки у встановленому законом порядку вищезазначена розписка визнана недійсною не була, виконувалась сторонами, то існування між ними зобовязальних відносин, які виникли з правочину, унеможливлює застосування до цих правовідносин норму\~статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобовязальних правовідносин. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-100цс15 від 03 червня 2015 року. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються не ст.1212 ЦК України, а нормами Книги шостої ЦК України. Таким чином, враховуючи вищевикладені законодавчі норми та обставини справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, надуманими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, в задоволенні вимог позивачки про стягнення з відповідача судових витрат, суд також вважає необхідним відмовити. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed