Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про розділ спільного майна подружжя, набутого під час шлюбу - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, вартістю 135828,00 гривень, та двох земельних ділянок : земельної ділянки площею 0,1000 га., наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 38000,00 гривень, та земельної ділянки площею 0,0421 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, вартістю 15998,00 гривень, розташованих в [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримала у повному обсязі і суду пояснив, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 21.06.2003 року, який розірвано рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 15.04.2013 року. У період шлюбу 28.04.2005 року ними придбано житловий будинку в [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку за вказаною адресою відповідно до Акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.05.2007 року , та земельна ділянка площею 0,0421 га. - для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою відповідно до Акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 30.05.2007 року. Загальна вартість житлового будинку та двох земельних ділянок становить 189 826,00 грн. Все набуте майно зареєстровано на ім*я відповідача. За час шлюбу у них народилося двоє дітей - дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які є неповнолітніми і після розлучення проживають з нею. В будинку проживає лише відповідач. На утримання дітей відповідач сплачує аліменти, розмір яких є явно недостатній для задоволення всіх потреб дітей. Вона також працює. Тому просить врахувати інтереси дітей, син відвідує художній гурток, а дочка має проблеми із зором. На обох дітей у зв*язку з цим вона несе додаткові витрати. При цьому вони проживають у будинку її матері, де лише дві житлові кімнати, тому для повноцінного життя та розвитку дітей їм необхідні належні умови для проживання. Тому просить суд врахувати ці обставини і відійти від рівності часток у спільному майні подружжя та при його розділі збільшити її частку і визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарським будівлями і спорудами та на 2/3 частини кожної земельної ділянки. Питання про поділ житлового будинку в натурі на даний час не ставить. В будинку не проживає через неприязні стосунки з колишнім чоловіком, хоча останній з дітьми спілкується. Відповідач [PERSON] подав заперечення на позов, заявлені вимоги визнав частково. Вважає, що предметом спільного майна подружжя має бути житловий будинок, земельні ділянки є його приватною власністю, тому він в частині розділу земельних ділянок позов не визнає. Також пояснив, що вони з відповідачем мають однакові доходи, він їй сплачує у виді аліментів 1/3 частині від своїх доходів на утримання дітей. Заборгованості по аліментах не має, їх виплата носить регулярний характер, оскільки він працевлаштований. Крім аліментів, під час побачень з дітьми він витрачає додаткові кошти на «кишенькові» гроші робить подарунки. Він не відмовляється нести додаткові витрати на лікування дітей, якщо у цьому буде потреба, чи на їх духовний розвиток. Він не створював перешкод у проживанні колишньої дружини і дітей у спільному будинку. Питання про зміну місця проживання , про розірвання шлюбу позивач прийняла сама. Вона на даний час створила нову сім*ю, хоче і заперечує це. Тому просить розділ житлового будинку провести у рівних ідеальних частках Представник відповідача адвокат [PERSON] підтримала позицію свого довірителя. Представник Служби у справах дітей Цюрупинської РДА Сучкова І.О. пояснила суду, що в інтересах дітей підтримує позицію позивача стосовно необхідності виділити їй більшу частку у спільному майні подружжя, зокрема врахувати інтереси дітей, житлово - побутові умови яких при обстеженні виявилися неналежними стосовно площі приміщень та кількості мешканців, тоді як відповідач один займає весь будинок Заслухавши сторони, представника позивача та третьої особи, дослуживши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.06.2003 року, шлюб розірвано рішенням Цюрупинського районного суду від 15.04.2013 року і шлюб сторін вважається розірваним у відповідності до ст. 114 СК України 26.04.2013 року (а.с.23). За час шлюбу сторонами набуто житловий будинок з надвірним будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS], який на підставі нотаріально посвідченого договору від 28.04.2005 року, реєстр №948, зареєстрований на ім*я [PERSON] З тексту договору купівлі -продажу ( п.1) вбачається, що предметом купівлі- продажу є саме житловий будинок, площею 77,5 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, і будинок розташовано на земельній ділянці , площею 1459 кв.м., відомості про приватизацію земельної ділянки на момент придбання будинку відсутні. Крім того, згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2005 року право власності за відповідачем на вказаний будинок зареєстровано 02.08.2005 року зареєстровано в ХДБТІ за реєстраційним номером 7939434( а.с.75-77). Згідно до технічного паспорту самочинне будівництво відсутнє( а.с. 24-26). Відповідно до Звіту про оцінку від 19.02.2015 року ринкова вартість спірного житлового будинку становить 135828,00 гривень(а. с. 91-113). Питання про розділ сумісно нажитого майна сторони добровільно не вирішили, в житловому будинку після розірвання шлюбу проживає відповідач, позивач з дітьми залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Земельна ділянка площею 0,1000 га. за цільовим призначенням надана для будівництва і обслуговування житлового в [ADDRESS] відповідно до Акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 30.05.2007 року приватизована на ім*я [PERSON] , земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Відповідно про звіту про її оцінку вартість становить 38000,00 гривень.Земельна ділянка площею 0,0421 га., розташована за вказаною адресою відповідно до Акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 30.05.2007 року за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства належить [PERSON] , кадастровий номер зазначеної земельної ділянки [NUMBER]. (а.с. 38- 39, 81-90). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Розмір часток майна у випадку спору між подружжям є рівними відповідно до положень ст.70 СК України. Таким чином, суд вважає, що оскільки житловий будинок згідно до пояснень позивача , що визнано відповідачем і підтверджено належними письмовими доказами, сторонами набуто під час шлюбу, зазначений житловий будинок є об*єктом спільної сумісної власності подружжя і належить їм в рівних частинах. Тому з цих підстав за позивачем належить визнати право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в [ADDRESS]. Частинами 3-4 ст. 70 СК України передбачено право суду відступити від рівності часток при поділі майна подружжя і частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним поживають неповнолітні діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Підстав для відступу від рівності часток відповідно до зазначеного у позові суд не вбачає. Виходячи із вимог позивача про те, що розмір аліментів є недостатнім для фізичного і духовного розвитку сина та лікування дочки, то саме лише посилання на наявність додаткових витрат на розвиток дитини та /або лікування не є підставою для збільшення частки того з подружжя, з ким залишаються проживати після розірвання шлюбу діти. Як судом встановлено, відповідач спілкується з дітьми, купує їм подарунки, дає кишенькові гроші і при цьому аліменти з нього стягуються відповідно до судового рішення і заборгованості по аліментах немає, що підтверджено письмовими доказами у справі. Сторони мають в середньому рівні доходи, обоє працевлаштовані. Питання про стягнення додаткових витрат з відповідача позивач не ставила жодного разу при тому, що останній не заперечує їх нести. Службою у справах дітей Цюрупинською РДА перевірено житлово-побутові умови сторін. Представник органу опіки та піклування підтримала заявлені позивачем вимоги стосовно відступу від рівності часток на її користь з урахуванням інтересів дітей. Але суд не може погодитися з цим виходячи з того, що позивач самостійно прийняла рішення не проживати у спільному будинку, і доказів, що їй у цьому було створено перешкоди у проживанні відповідачем , не надала. Основною причиною такого рішення відповідно до пояснень позивача є те, що вона втратила всякі почуття до колишнього чоловіка і з цих підстав особисто позбавила дітей проживати у звичному для них житлі , погіршивши їм житлово-побутові умови. Також суд враховує те, що позивач не ставить питання про поділ житлового будинку в натурі, її пояснення зводилися до забезпечення дітей житлом на майбутнє, що ставить під сумнів її твердження, що позов заявлено саме з урахуванням інтересів дітей та з метою покращання умов для проживання дітей. Тому, аналізуючи встановлене, суд робить висновок про відсутність належного обґрунтування позовних вимог в частині відступу від рівності часток спільно набутого майна. Відповідно до положень ст. 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, може бути будь-яке майне за винятком виключеного з цивільного обороту. Зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно з п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 16.04.2004 року із змінами та доповненнями від 19.03.2010 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей120 ЗК, 377 ЦК України». Судом під час розгляду справи встановлено докази на підтвердження того, що земельна ділянка площею 0,1000 га за її цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку є відповідно до чинного законодавства об*єктом спільного майна подружжя. Посилання відповідача у запереченнях на те, що ч.5 ст. 61 ЗК України судом не може бути прийнято до уваги , оскільки судом визнається за позивачем право власності на ? частину житлового будинку, тому в такій же частці позивачу належить передати на праві власност і земельну ділянку для обслуговування зазначеного житлового будинку , оскільки в даному випадку приватизована земельна ділянка являється об*єктом спільної сумісної власності подружжя . Розподіл вказаного нерухомого майна судом здійснено без його реального виділу в натурі. Стосовно розподілу земельної ділянки, наданої для ОСГ, то вона відповідно до положень ст. 57 СК України віднесена до особистої приватної власності відповідача,отриманої ним в межах норм безоплатної приватизації. Тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Судові витрати у справі, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеному - в сумі 869,14 гривень, виходячи з того, що на користь позивача виділено майна загально. вартістю 86914,00 гривень. Відповідачем заявлено вимоги про відшкодування з позивача витрат на правову допомогу адвоката в сумі 4000,00 гривень,що підтверджено квитанцією і договором, однак розрахунку витрат суду не надано(а.с.80-а). Тому , виходячи із даних журналів судового засідання про те, що вказана справа судом розглядалася рівно протягом двох годин, суд вважає за можливе стягнути понесені відповідачем витрати на правову допомогу в сумі 974,40 гривень ( 40% х 1218 гр. (мін. зарплата) х 2 год.) відповідно до положень ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до якого «Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні». При цьому суд вважає за можливе провести зарахування сум, що підлягають до стягнення в частині судових витрат і витрат на правову допомогу і в кінцевому стягнути з позивача на користь відповідача 105,26 гривень.

Outcome: partial