Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини в сумі 10340 гривень та неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 5927,14 гривень. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до виконавчого листа Тетіївського районного суду Київської області від 10.12.2018 року відповідач зобов`язаний виплачувати на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Проте відповідач аліменти не сплачує, в результаті чого станом на 01.01.2020 року має заборгованість по їх сплаті в сумі 10340 гривень. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача дану заборгованість та відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з листопада 2018 року по грудень 2019 року в сумі 5927,14 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що заборгованість по сплаті аліментів він визнає та погоджується з її розміром в сумі 10340 гривень, проти стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 13.07.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.08.2018 року (а.с.6). В період спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10.12.2018 року з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання спільної дитини в розмірі ј частини його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який на даний час перебуває на примусовому виконанні в Тетіївському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.8,9). Проте відповідач аліменти в повному обсязі та своєчасно не сплачує, в результаті чого станом на 01.01.2020 року має заборгованість по їх сплаті в сумі 10340 гривень, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості по аліментах, виданою відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.5). Відповідно до Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства», охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері грунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини. Згідно з частиною другою статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. У статті 179 СК України зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини, не можуть бути використані не за цільовим призначенням. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по аліментах в сумі 10340 гривень, суд приймає до уваги те, що відповідно ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментах надано державному виконавцю, і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається зі змісту позовних вимог, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не з приводу обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментах, розмір якої не оспорються ані стягувачем, ані боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстави для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки права стягувача аліментів, в даному випадку це права позивача, є захищеними в силу закону, оскільки виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, по сплаті яких і виникла ця заборгованість. На підставі викладеного, а також приймаючи до уваги те, що стягнення аліментів, в тому числі і заборгованості по аліментах, яка визначена державним виконавцем, вже проводиться відповідним відділом державної виконавчої служби, задоволення цієї вимоги призведе до фактичного подвійного стягнення заборгованості по аліментах, а тому суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів відсутні, а відтак в їх задоволенні відмовляє. В частині позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 5927,14 гривень суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов?язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. При цьому, право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. При виплаті аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. Якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Даний висновок щодо обчислення розміру пені зроблений Верховним Судом у постанові від 04.03.2020 року в справі № 554/2959/19, який суд у відповідності ч. 4 ст. 263 ЦПК України зобов`язаний враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів позивачем надано розрахунок, відповідно до якого позивач вважає, що сума неустойки за період з 01.11.2018 року по 31.12.2019 року включно становить 5927,14 гривень. Проте даний розрахунок, який не визнається відповідачем, позивачем зроблено не за формулою: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %, визначеною Верховним Судом, а тому не може бути взятий до уваги судом при вирішенні питання щодо стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів у зазначеному розмірі. Самостійно вирахувати розмір неустойки за прострочення сплати аліментів відповідачем суд також не може, оскільки позивачем не надано для цього необхідних вихідних даних. Так, до матеріалів справи додано лише довідку-розрахунок заборгованості по аліментах, видану відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій за період з 01.11.2018 року по 31.12.2019 року зазначено розмір нарахованих аліментів за кожен місяць та суму сплачених аліментів у відповідному місяці. Проте для визначення розміру неустойки за прострочення сплати аліментів відповідно до формули, визначеної Верховним Судом, надана довідка-розрахунок не містить даних про дату внесення відповідачем часткових платежів на сплату аліментів та не зазначено за який місяць дані суми були зараховані. Так, відповідачем у січні 2019 року було сплачено 2000 гривень, у березні 2019 року - 931 гривню та у вересні 2019 року - 11500 гривень, при цьому невідомим є коли саме дані суми були сплачені (день), за який місяць цими коштами були сплачені аліменти та/або погашена заборгованість та яка сума залишилась несплаченої частки аліментів за певний місяць, оскільки якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Позивач же клопотань про витребування додаткових належних доказів не заявляла. Таким чином у суду немає правових підстав для проведення розрахунку розміру неустойки за прострочення сплати аліментів, а відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. З огляду на викладене, оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем позовних вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 5927,14 гривень та в задоволенні позову в цій частині також відмовляє.

Outcome: dismissed