Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS]. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що [PERSON], місце проживання якого зареєстровано в будинку [ADDRESS], не проживає за вказаною адресою більше ніж 3 роки, оскільки з власної ініціативи забрав речі з будинку та переїздив жити в квартиру [ADDRESS], яку йому було надано для проживання його бабусею, [PERSON] Враховуючи те, що наявність реєстрації місця проживання [PERSON] у належному [PERSON] на праві власності будинку перешкоджає в повній мірі розпоряджатися належним їй майном, а відповідач за власної ініціативи не бажає знятися з реєстрації, позивачка вирішила звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та з урахуванням наданих свідками свідчень, у зв'язку із чим просив задовольнити позов. Також оскільки відповідач не прибув у судове засідання, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, надані свідчення свідків, суд, зі згоди позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливим розглянути справу в заочному порядку та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 19 липня 2006 року Виконавчий комітет Одеської міської ради на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації ОМР від 28 грудня 2005 року № 1309/01-04 видав, замість договору купівлі-продажу посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 28 вересня 2000 року р.№ 2-3951, свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке в цілому складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 444,6 кв.м, жилою площею 169,1 кв.м., право власності на який [PERSON] було зареєстровано 17 серпня 2006 року в КП «ОМБТІ та РОН». 31 жовтня 2006 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0803 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 5110137300:47:016:0002. З наведеного вбачаться, що [PERSON] є власником земельної ділянки та будинку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. З копії паспорта [PERSON] та відповіді відділу адресно-довідкового бюро ГУ ДСМ України в Одеській області на судовий запит від 13 березня 2014 року вбачається, що місце проживання [PERSON] реєстроване, з 4 червня 2007 року, в будинку [ADDRESS]. Свідки [PERSON] та [PERSON], які проживали разом з [PERSON] в будинку [ADDRESS], зазначили, що відповідач більше ніж три роки тому, з власної ініціативи, разом із своїми речами, переїхав жити в квартиру, яка йому була надана для проживання бабусею [PERSON] та з цього часу жодного разу не виявляв бажання повернутися жити в будинок. Також свідки зазначили, що відповідачу ніхто ніколи не чинив перешкоди в проживанні у будинку та за бажанням він міг в любий час засилитися в будинок. Отже, судом встановлено, що [PERSON] більше трьох років без поважних причин та з власної ініціативи не проживає за місцем реєстрації, а також протягом цього часу не виявляв бажання жити за місцем реєстрації. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] у належному [PERSON] на праві власності будинку перешкоджає в повній мірі розпоряджатися належним їй майном та зумовлює позивача нести додаткові витрати з комунальних послуг. Як вбачається з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ст. 405 Цивільного кодекс України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється також на підставі судового рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи встановлені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, позовні вимоги [PERSON] законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved