Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є єдиним власником житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї, у цій квартирі зареєстровані: її колишній чоловік - [PERSON] [INFO], їх діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Відповідач мешкав у цій квартирі до 2015 року, але потім поїхав на заробітки до Росії і з того часу і по теперішній день у квартирі не проживає. 8 червня 2018 року вони розлучилися. Діти проживають з нею. Належні комунальні платежі за утримання квартири відповідач не сплачує. У зв'яжу з тим, що за опалення вона змушена платити великі кошти, вона звернулася до ЦНАП в Крюківському районі із заявою про призначення субсидії. Але працівники ЦНАП оглянули документи та порадили звернутися до суду із заявою про зняття з реєстрації відповідача. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву до суду не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, - постановив: провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Сторони з 12.12.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08.05.2018 року. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та це підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом та за заповітом від 16.03.2005 року, яке видане державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Сороколат І.М. та зареєстроване в реєстрі за №2-305, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Як вбачається із довідки, виданої ТОВ «Місто для людей Кременчук» 03.05.2018 року за вих.№2029/32, за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON]. Актом про не проживання від 03.05.2018 року складеного працівниками ТОВ «Місто для людей Кременчук» встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2015 року по теперішній час. Згідно ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч.1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є власником (співвласником) спірної квартири, не є членом сім»ї власника квартири, у вказаній квартирі не проживає більше двох років, доказів, щоб свідчили про наявність у відповідача права користування спірною квартирою суду не надано та судом не встановлено обставин, за яких за ним зберігається вказане житлове приміщення, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved