Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору: Управління ДМС України у Вінницькій області, Вінницька міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до договору дарування від 18 листопада 1995 року позивач, [PERSON] являється власницею квартири у м. Вінниці, по просп. Юності 44/121. Крім позивача з нею у квартирі проживає її малолітня донька [PERSON], [INFO] Відповідно до довідки від 11.05.2016 р. №2963 МКП ЖЕК №12 в квартирі зареєстровано 6 (шість осіб): [PERSON], [INFO] власник, [PERSON] [INFO] донька власниці, [PERSON] [INFO] брат, [PERSON], [INFO] інші, [PERSON], [INFO] племінниця, [PERSON], [INFO]- племінниця. Однак після приписки відповідачі по справі жодного разу не зявлялися в квартирі та не проживали у ній з 2006 року. Адже на даний час вони фактично проживають з 2006 року в іншій країні, а саме Іспанії. Обставина не проживання відповідачів в квартирі понад десять років підтверджується вказаними у позовній заяві доказами. А саме, актом 14.06.2016 року виданого МКП ЖЕК №12 м. Вінниця, та свідченнями сусідів. На даний час позивач не може в повній мірі розпоряджатися майном, адже в даній квартирі прописані відповідачі. На підставі викладеного позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням а також зняти їх з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Інші сторони до судового засідання не зявилися. Проте, представник Вінницької міської ради під час попередніх судових засідань проти задоволення позову заперечував. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору дарування від 18 листопада 1995 року та копії технічного паспорта позивач, [PERSON] являється власницею квартири у м. Вінниці, по просп. Юності 44/121 (а.с. 13-15,16-19). Відповідно до довідки від 11.05.2016 р. №2963 МКП ЖЕК №12 та копії особового рахунку №101972 в квартирі зареєстровано 6 (шість осіб): [PERSON], [INFO] власник, [PERSON] [INFO] донька власниці, [PERSON] [INFO] брат, [PERSON], [INFO] інші, [PERSON], [INFO] племінниця, [PERSON], [INFO]- племінниця (а.с.9,10). Відповідно до акту від 14.06.2016 року підписаного в.о. начальника МКП ЖЕК №12, [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], що зареєстровані за адресою: [INFO]. Не проживають з 01.2006 року по даний час, акт також підписаний мешканцями буд. 44 просп. Юності, [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідачів у квартирі за адресою: [ADDRESS] понад десять років, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання відповідачів таким, що втратили право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Щодо зобовязання зняти з реєстрації відповідача, суд виходить з того, що вказана вимога є передчасною, оскільки згідно\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для зняття з реєстрації достатньо судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, а також те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial