Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, на 1/3 частину земельної ділянки площею 1,5033 га, як окрему, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.02.2001 року. В обґрунтування позовних вимог вказала, що [INFO] року померла її мати, яка за життя склала заповіт, яким заповідала їй, її рідному брату [PERSON], рідній сестрі [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 4,51 га, розташовану на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.02.2001 року. Також зазначила, що крім неї, після смерті спадкодавця, спадкоємцями за заповітом після смерті матері є її рідний брат та сестра. Позивачка після смерті матері прийняла спадщину в шестимісячний строк. Позивачка звернулася до державного нотаріуса Токмацької державної районної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], але у видачі свідоцтва їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 193/02-31 від 22.02.2017 року. На теперішній час оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку було втрачено, а засвідчену копію державним нотаріусом прийнято не було, позивачка не має можливості оформити право власності на 1/3 частину земельної ділянки, в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку, в зв'язку з чим позивачка змушена була звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, просили задовольнити. Також, позивачка не заперечувала проти розгляд справи в заочному порядку. Відповідачі в судове засідання не з'явилися. 11.06.2018 року подали заяви про бажання взяти участь в розгляді справи та неможливість явки в судове засідання о 08 год. 30 хв. 15.06.2018 року. При цьому, [PERSON] зазначила про неможливість явки в судове засідання через стан здоров'я, а [PERSON] через зайнятість на роботі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З врахуванням того, що відповідачі не подали жодних доказів на підтвердження причин неявки в судове засідання, суд не вбачає підстав для визнання причин неявки відповідачів в судове засідання поважними та необхідність відкладення судового засідання. Відповідно до ст. 280 ЦПК України з врахуванням заяви позивача та відсутність відзивів від відповідачів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.11.2014 року померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 лютого 2017 року, актовий запис про смерть № 302. Родинні відносини позивачки та [PERSON], померлої [INFO] року, підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON], виданого Коханівською сільською радою Токмацького району Запорізької області серії [NUMBER] від 27 грудня 1969 року, в якому матір'ю вказана - [PERSON] та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], актовий запис № 50, згідно якого позивачка змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». [PERSON] за життя склала заповіт, згідно якого заповідала позивачці, її рідному брату [PERSON], рідній сестрі [PERSON] - відповідачам у справі належну їй земельну ділянку площею 4,51 га, розташовану на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 09.02.2001 року та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 11.02.2015 року. Додатково вказане підтверджується матеріалами спадкової справи після смерті [PERSON], яка долучена до матеріалів справи. Позивачка звернулася до державного нотаріуса Токмацької державної районної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], але у видачі свідоцтва їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 193/02-31 від 22.02.2017 року. Згідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст.1270 ЦК встановлений строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач у встановлений строк прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про її прийняття, що підтверджено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У відповідності до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Враховуючи, що позивачка є не єдиною спадкоємицею за заповітом після померлої [PERSON], вона має право на спадкування тільки 1/3 частини земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після звернення до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 193/02-31 від 22.02.2017 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що за наявності умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні спадщини такі справи розглядаються за правилами позовного провадження. З огляду на викладене, наявні підстави для задоволення позову, а саме, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину земельної ділянки загальною площею 4,51 га. В той же час, вимоги визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 1,5033 га як окрему, є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на законі та встановлених судом обставинах. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»), в зв'язку з відсутністю клопотання позивача щодо стягнення з відповідача сплаченого судового збору, судом дане питання не вирішується. На підставі ст.ст. 328, 1216, 1217, 1223 ЦК України,

Outcome: approved