Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

[PERSON]. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловік та дружина без укладення шлюбу, скасування свідоцтва про спадщину за законом. Позов мотивовано тим, що з 10 травня 1979 року [PERSON] та [PERSON], померлий [INFO] почали проживати однією сім'єю, і лише 29 травня 1982 року між ними було зареєстровано шлюб. Подружжя є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вважає, що оскільки вони почали проживати сумісно до укладення шлюбу а саме з 10 травня 1979 року, тому встановлення юридичного факту необхідне для належного оформлення права власності на частку житлового будинку, одержання свідоцтва про право на спадщину за законом. За час їхнього спільного проживання вони придбали житловий будинок, який побудований в 1974 році, в радгоспі «Каховський-2» та земельну ділянку площею 0,2500 га. Виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні позивач вважає, що їй належить ? вказаного майна. За вказаних обставин просила суд встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 10 травня 1979 року по 29 травня 1982 рік за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частику житлового будинку, 1974 року забудови загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] 17, який складається з: літ. «А» - житловий будинок, площею 72,0 кв.м.; літ. «а» - тамбур площею 10,4 кв.м.; літ. «а1»- тамбур площею 7.1 кв.м.; літ «Б» -літня кухня площею 19,1 кв.м.; літ. «б» тамбур площею 10,3 кв.м.; літ «В» - сарай площею 28,1 кв.м.; літ. «Г» - сарай, площею 23,8 кв.м.; літ. «Д» - сарай площею 13,5 кв.м.; літ. «Е» - вбиральня площею 2,1 кв.м.; огорожа № 1-3, споруда № 4; визнати за [PERSON] право власності на ? частку в спільній частковій власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, посвідчену державним актом на право власності на землю серії [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] 07 вересня 2016 року подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої просила суд окрім задоволення первісних позовних вимог, скасувати свідоцтво про спадщину за законом від 11 грудня 2014 року, посвідчене державним нотаріусов Каховської районної державної нотаріальної контори Херсонської області Заремба С.А., зареєстроване в реєстрі за № 1-752, видане на ім'я [PERSON] та державну реєстрацію права на земельну ділянку площею 0,2500 га. кадастровим номером № [NUMBER] проведену реєстраційною службою Каховського МРУЮ згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 17913760 від 11 грудня 2014 року. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог з урахуванням зроблених уточнень в заяві про збільшення позовних вимог наполягала. В судовому засіданні відповідач позов не визнав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явися надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до змісту якої проти задоволення позовних вимог не заперечує. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, свідків, дослідивши матеріали справи, cуд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.2 ст. 11 ЦПК України). Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29 травня 1982 року перебували в шлюбі (а.с. 13). [INFO] [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис № 102 (а.с. 10). 24 лютого 1992 року згідно договору купівлі - продажу, [PERSON] придбав житловий будинок, житловою площею 40,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60). Факт виконання умов вказаного договору підтверджується квитанціями про сплату обумовленої ціни (а.с. 63). Як вбачається з виданої Костогризівською сільською радою довідки від 25 квітня 2016 року, [PERSON] значився власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресо: [ADDRESS] (а.с. 28). Відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 29 лютого 2016 року, житловий будинок [ADDRESS] складається з: житлового будинку «А», загальною площею 68,5 кв.м., житловою площею 40,5 кв.м.; тамбуру «а», площею 10,4 кв.м.; тамбуру «а1», площею 7,1 кв.м.; літньої кухні «Б», площею 19,1 кв.м.; тамбуру «б», площею 10,3 кв.м.; сараю «В», площею 28,1 кв.м.4 сараю «Г», площею 23,8 кв.м.; сараю «Д», площею 13,5 кв.м.; вбиральні «Е», площею 2,1 кв.м.; огорожі № 1-3, споруди № 4 (а.с. 22 - 26). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не витікає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, приймаючи до уваги вище наведені норми цивільного права, вбачає, що відповідно до законодавства, яке було чинне на час набуття права власності на будинок спадкодавцем, передбачалася державна реєстрація права власності, проте виникнення права власності на будинок не залежала від державної реєстрації. Суд приходить до висновку про те, що [PERSON], померлий [INFO] набув право власності на будинок [ADDRESS] правомірно з дотриманням вимог законодавства, що діяло на час виникнення права власності. На підставі державного акту [NUMBER] [PERSON] був власником земельної ділянки, площею 0,2500 га наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11, 18 - 19). 16 жовтня 2015 року державним нотаріусом Каховської районної державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами під [ADDRESS] у зв'язку з тим, що [PERSON] є такою що не прийняла спадщину. Вказаною постановою нотаріусом встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] на підставі заяви про прийняття спадщини поданої сином померлого - [PERSON] заведено спадкову справу № 249/2014, інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини, про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталися, або про відмову від прийняття спадщини не зверталися. 11 грудня 2014 року [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 3,6439 га та 4,1375 га, а також на земельну ділянку площею 0,2500 га. Відповідно до відомостей що містяться в Єдиному реєстру судових рішень, які є загальнодуступними, 21 грудня 2015 року у справі № 658/4188/15-ц у справі за позавом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини Каховським міськрайонним судом Херсонської області винесено рішення за яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали покази, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] були одружені , і будинок в якому вони проживали був ними отриманий у колгоспі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що їй відомо від сторонніх осіб, що у 1987 році батько з матір'ю розлучився. У 1980 році вони придбали будинок в [ADDRESS] Щодо позовних вимог про встановлення проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 10 травня 1979 року по 29 травня 1982 року суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю. Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року не тягне за собою виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки. Відтак, вимоги позивача щодо встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 10 травня 1979 року по 29 травня 1982 року не ґрунтуються на законі, оскільки за чинним на той час законодавством, яке діяло до 01 січня 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось, у зв'язку з чим такі вимоги позову задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання права власності на ? частку житлового будинку, суд виходить з наступного. При вирішенні спорів про визнання права власності на нерухоме майно, необхідно застосовувати матеріальний закон часу виникнення правовідносин. Оскільки предметом спору є майно - ? частка житлового будинку, право власності [PERSON] на яке виникло 24 лютого 1992 році, то до спірних правовідносин у вказаний період слід застосовувати Закон УРСР «Про власність», який з 15 квітня 1991 року було введено в дію, та норми якого відповідно до п. 3 постанови ВР УРСР № 885-ХП застосовуються до правовідносин, які виникли після введення його в дію. Відповідно до ст. 16 Закону «Про власність» в редакції чинній на час набуття права власності на житловий будинок, право власності подружжя майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю Української РСР. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12). Таким чином, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Факт того, що спірний житловий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя в судовому засіданні не спростований. Виходячи з вимог позивача про визнання за ним ? частки у спірному житловому будинку, та з урахуванням підстав та обставин, на які вона посилається у своєму позові, суд приходить до висновку про задоволення зазначеної вимоги. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на ? частку земельної ділянки, яка передана у власність [PERSON] у порядку приватизації (1995, 2009 роки), суд виходить з наступного. Так, Верховним судом України при розгляді справи №6-2710цс15 від 22 грудня 2015 року був зроблений правовий висновок, згідно якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. Враховуючи, що спірний житловий будинок як майно, набуте [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, та є їх спільною сумісною власністю, частки яких у відповідності до сімейного законодавства є рівними, то і у позивача виникло право на приватизовану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку. Таким чином, вимога про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, право на яке [PERSON] набув в порядку приватизації в 2009 році, підлягає задоволенню, що крім зазначеного, відповідає принципу цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України (п. 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»), відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що на підставі [PERSON] та [PERSON] в рівних частках набули право власності на спірний будинок та земельну ділянку. При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті [PERSON], до складу спадщини помилково включено майно, набуте [PERSON] у шлюбі з спадкодавцем - 1/2 частка останнього у праві спільної власності на спірну земельну ділянку. Тобто, поділу між спадкоємцями [PERSON] підлягала лише 1/2 частка спірної земельної ділянки. За вказаних обставин суд визнає, що свідоцтва про право на спадщину оформлене та видане відповідачу неправомірно, в порушення прав позивача - це є підставою для визнання його частково недійсним та визнання за позивачем права власності на належну їй частку земельної ділянки.

Outcome: partial