Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами та на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,12 га., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Також просить суд зобов'язати Великобурлуцький РС ГУДМС України в Харківській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 06.02.1981 року по 18.10.2004 рік. Шлюб між ними розірвано Великобурлуцьким районним судом Харківської області від 18 жовтня 2004 року. Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 серпня 2014 року за позивачем та відповідачем визнано право власності по 1/2 частки спільного майна, набутого за час шлюбу, а саме: житлового будинку [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку, площею 0,12 га., що знаходяться за тією ж адресою. У позові [PERSON] також зазначила, що відповідач є власником 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS], який і зареєстрований за цією адресою по теперешній час, но фактично там не проживає з 2000 року. Маючи діагноз «Синдром алкогольної залежності», [PERSON] має реальну можливість закласти під заставу будь-кому на будь-яких умовах своє майно чи вселити будь-кого. Посилається на ті обставини, що вона постійно оплачує комунальні послуги за відповідача, несе збитки, оскільки оплачує платежі за особу, яка не проживає в будинку, періодично здійснює необхідні поточні ремонти житла. Відповідач не сплачує плату за житло та присадибну земельну ділянку, не оплачує комунальні послуги, не несе ніяких витрат по утриманню будинку та присадибної земельної ділянки, добровільно зніматися з реєстраційного обліку не бажає, тому, посилаючись на ст.ст.71,72 ЖК України, просила суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти дану особу з реєстрації. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що зазначені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся за адресою місця проживання (а.с.28). Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України (зі змінами і доповненнями), судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку. Згідно повідомлення Великобурлуцького РС ГУДМС України в Харківській області, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.31,34). Судом за даною адресою були направлені судові повістки про виклик до суду, проте конверти з документами повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.35). Відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування) невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до переліку друкованих засобів масової інформації місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 р. № 1022-р оголошення розміщується в газеті «Слобідський край». В газеті «Слобідський край» № 151 від 18 грудня 2014 було розміщено оголошення про виклик до суду відповідача [PERSON] (а.с.40-43), тому він вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач не з'явився на судовий розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи в суді, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав, та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник Великобурлуцького РС ГУДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином (а.с.53,60). Від Великобурлуцького РС ГУДМС України в Харківській області надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності. Суд, заслухавши всіх осіб, які брали участь у справі, дослідивши надані ними документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, а також зазначеними положеннями Цивільного кодексу України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися i розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших ociб. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так, умови укладання, зміни, розірвання договору найму житла та підстави визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що належить до приватного житлового фонду визначається Цивільним кодексом України, а особливості укладання договорів найму житла, втрати права користування житлом, що належить до державного або комунального житлового фондів визначається Житловим кодексом України. Оскільки спірне житлове приміщення належить сторонам на праві приватної власності, до правовідносин, що виникли між сторонами у зв'язку користуванням цим житом, зокрема, при розгляді спору щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу України, а ні ст.ст.71,72 ЖК України, як помилково зазначає позивач. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Частиною 1 ст.369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наявних у справі та досліджених судом письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06.02.1981 року по 18.10.2004 рік перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 14-15). Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок зареєстрований в Великобурлуцькому бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за відповідачем, записаний в реєстрову книгу № 19 за реєстровим № 103 від 05.07.2001 року (а.с.18), що також підтверджується копією технічного паспорту на ім'я відповідача, виготовленого Великобурлуцьким БТІ на зазначений будинок (а.с.19-21). Згідно рішення виконавчого комітету Великобурлуцької селищної ради Харківської області від 12.12.2001 р. за № 633, [PERSON] на підставі Декрету КМ України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992р. № 15-92 передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0.12 га за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08 серпня 2014 року встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями і земельна ділянка, розташовані по [ADDRESS] відповідно до законодавства, яке діяло на час перебування сторін у шлюбі, належало на праві спільної сумісної власності в цілому [PERSON] та [PERSON] (а.с.55). Цим рішенням визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину спільного із [PERSON] майна подружжя, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями та земельну ділянку, загальною площею 0.12 га. із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовано за адресою: [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили 29.08.2014 року (а.с.61-64). Право власності відповідача [PERSON] на частку житлового будинку до теперішнього часу не припинено, він залишається власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами та 1/2 частки земельної ділянки. Таким чином, відповідно вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, суд вважає таким, що не потребує доказуванню вищевказані факти, які встановлені рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 08.08.2014 року. З довідки, виданою виконавчим комітетом Великобурлуцької селищної ради Харківської області за № 2933 від 17.11.2014 р. вбачається, що в вищезазначеному будинку в даний час зареєстровані її бувший чоловік та їхній син (а.с.09). Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 18.10.2004 р. підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, тобто на день подання до суду даного позову відповідач є бувшим членом її сім'ї (а.с.15). Із складеного депутатом Великобурлуцької селищної ради Кущовою Т.М. акту від 18.11.2014 р. встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] фактично з 2000 р. не проживає (а.с.11). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно, ті обставини, на які посилається позивач в своєму позові, щодо не проживання [PERSON] в будинку, щодо несплати ним вартості комунальних послуг, неутримання своєї власності, аморальний (на думку [PERSON]) спосіб життя відповідача не є підставами для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. А відповідно, відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки спрямовані на порушення прав власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем було заявлено вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Суд вважає, що ці вимоги позивача також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Реєстрація та зняття з реєстрації покладено на відповідні підрозділи МВС України, а тому це не є компетенцією суду. Підставою для зняття з реєстрації особи є відповідне рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить про те, що Великобурлуцький РС ГУДМС України в Харківській області права позивача, стосовно зняття з реєстрації відповідача не порушував, що є підставою у відмові в задоволенні цих вимог. Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed