Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного 19.09.1998 року та зареєстрованого Верхньокоропецькою сільською радою Мукачівського району, актовий запис № 06, та стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину. Позовні вимоги мотивує тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося, мають різні погляди на життя та сімю, не підтримують сімейних сосунків, постійно виникають непорозуміння, зникли почуття поваги та любові. Відповідач є батьком дітей, матеріальну допомогу на їх утримання не надає, участі у їх вихованні не приймає, відповідно до ст. 180 СК України повинен брати участь в їх утриманні, а тому просила суд стягнути аліменти в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину щомісячно та до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання позивач не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечую проти їх задоволення. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Як вбачається з свідоцтва про одруження серії 1-ФМ № 025236 від 19.09.1998 року, шлюб між сторонами було укладено 19.09.1998 року, актовий запис № 06. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть, примирення та збереження їх сімї є неможливим. Вказані обставини стверджуються матеріалами позову. З огляду на вищенаведене, позов у цій частині слід задовольнити та шлюб між сторонами розірвати. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує у натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Outcome: approved