Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] за кордон України в Російську Федерацію з 23 грудня 2014 року по 10.01.2015 року та в Португалію з 01 червня 2015 року по 31 серпня 2015 року. У якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача у справі взяла участь мати дитини [PERSON]. У якості органу, якому законом надано право захищати права свободи та інтереси інших осіб у справі взяла участь служба у справах захисту дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснила, що дитині необхідне оздоровлення та відпочинок, у зв'язку з чим їй потрібен дозвіл на виїзд. Батька дитини немає, а мати не може возити дитину за кордон, оскільки працює. У Росії та Португалії проживають родичі, до яких планує їхати з дитиною. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся у через публікацію оголошення в пресі, а тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подала достатньо доказів, які свідчать про сімейні правовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи. Третя особа - мати дитини, суду пояснила, що не заперечує проти виїзду дитини за кордон з бабусею [PERSON] у вказані нею періоди та у зазначені країни. Батька дитини не бачила давно, дитину виховує сама. У Російській Федерації та в Португалії проживають дідусі дитини, в яких вона буде належно забезпечена житлом та всім необхідним. Представник служби у справах дітей у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Свідоцтво про народження [NUMBER] від 20 грудня 2005 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо дитини [PERSON] (а.с. 7). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дитину в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дитиною встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, досліджені в судовому засіданні дані щодо обох батьків, вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк не більше одного місяця не порушує прав батька дитини та вчиняється матір'ю і бабою в інтересах [PERSON], [INFO]. На переконання суду дозвіл на виїзд дитини за кордон влітку 2015 року є передчасним, оскільки баба має намір раніше поїхати з дитиною до Російської Федерації, і це дасть змогу оцінити належну турботу про дитину за межами України. Враховуючи, що мати виховує дитину і не заперечує проти виїзду дитини з бабою за кордон, суд вважає відсутніми перешкоди для надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька у супроводі баби до Російської Федерації з 23 грудня 2014 року по 10 січня 2015 року, як того просить баба дитини. Однак, вимога про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька у супроводі баби до Португалії з 01 червня 2015 року по 31 серпня 2015 року, з огляду на тримісячний строк до задоволення не підлягає, оскільки суд вважає, що вона є передчасною, тобто ґрунтується на підставах, що в даний час не дають змоги повно та всебічно з'ясувати обставини спілкування баби та внука за межами України. Однак, позивач не позбавлена права звернутися з такою вимогою до суду повторно з інших підстав, оскільки право дитини на вільне пересування не може бути обмежене за наявності до того законних підстав. За таких обставин,

Outcome: partial