Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що у листопаді 2009 року через скрутне матеріальне становище вона звернулася до [PERSON] та [PERSON] з проханням позичити їй гроші для погашення банківських кредитів. Домовившись про позичку в сумі 10 000 грн. та з метою забезпечення вказаного боргового зобов'язання, вона погодилася укласти з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу належної їй квартири [ADDRESS]. Зазначений договір був посвідчений 30.11.2009 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу [PERSON] Вважає такий правочин удаваним, оскільки не мала наміру відчужувати належне їй житло за заниженою ціною, а договір купівлі-продажу уклала з метою приховати договір позики та фактично з метою забезпечення боргового зобов'язання перед відповідачем. Крім того, позикодавці 30.11.2009 року надали їй розписку, в якій зобов'язалися розірвати договір купівлі-продажу квартири після своєчасної виплати нею боргу в сумі 2 860 доларів США до 30.11.2010 року. При цьому сторони домовилися, що позивач залишиться проживати у спірній квартирі, а відповідач не здійснюватиме перереєстрацію права власності. За таких обставин [PERSON] просила визнати договір купівлі-продажу удаваним; встановити, що фактично сторонами укладений договір позики та визнати за нею право власності на спірну квартиру. Позивач в судове засідання не з'явилася. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов повністю підтримала, просила його задовольнити, пославшись на те, що позивачка повністю погасила борг перед відповідачами, про що свідчать складені нею власноручно розписки. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, мотивуючи тим, що після розлучення мали намір придбати житло для відповідачки на вигідних умовах. [PERSON] сама запропонувала купити у неї квартиру. Оскільки запропонована ціна здалася вигідною, вони нотаріально оформили договір купівлі-продажу квартири. Позивачка просила їх надати їй строк пожити у квартирі, на що вони погодилися і це відображено у тексті договору. Ані до, ані під час укладення договору не було мови про те, що договір укладається з будь-якою умовою або є забезпеченням будь-якого зобов'язання. При цьому всю документацію на квартиру підготувала саме позивачка. Однак увечері цього ж дня позивачка звернулася до них, плакала, посилаючись на скрутне матеріальне становище, в якому вона перебуває, та на відсутність іншого житла, просила їх погодитись на те, що протягом року вона викупить у них назад продану квартиру, сплативши за неї 2 860 доларів США. Така пропозиція була для них вигідна, вони на неї погодилися і написали позивачці розписку, що зобов'язуються розірвати договір купівлі-продажу квартири, якщо вона сплатить їм до 30.11.2010 року обумовлену суму. Оскільки позивачка гроші не сплатила, відповідачка здійснила державну реєстрацію права власності. Вважають, що позивачка шляхом обману має намір заволодіти належними їм грошима, які вони заплатили за квартиру. Звертають увагу суду на те, що відповідачка ніколи не позичала гроші [PERSON], ніяких розписок про це не складалося, а надані позивачкою розписки про повернення грошей складені особисто позивачкою, а не відповідачкою чи третьою особою. За таких обставин просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2009 року належала квартира [ADDRESS]. 30.11.2009 року позивачка продала зазначену квартиру відповідачці [PERSON], посвідчивши договір купівлі-продажу квартири у приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 6796. 18.10.2012 року [PERSON] зареєструвала право власності на придбану квартиру у Первомайському МБТІ. З тексту оспорюваного договору купівлі-продажу квартири /а.с.13/ вбачається, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочину, під час його укладення перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, діяли добровільно без будь-якого примусу як фізичного так і морального. Згідно п.3 договору продаж квартири вчинено за 10 000 грн. за домовленістю між сторонами. Сторони договору засвідчили, що розрахунок між ними здійснено. При цьому з п.6 договору вбачається, що інвентаризаційна оцінка квартири на день продажу складала 10 162 грн., тобто фактично продажна ціна менша за дійсну лише на 162 грн., що не є суттєвою різницею. За таких обставин не можна дійти висновку про те, що правочин вчинено на вкрай невигідних для позивача умовах, як зазначено в позові. При цьому суд не може прийняти до уваги твердження позивачки про те, що дійсна ринкова вартість проданої квартири складала на час продажу 80 000 грн., оскільки агентство нерухомості в особі директора Сірик Л.В., яке видало позивачці таку довідку 27.11.2012 року /а.с.76/, не є суб'єктом оціночної діяльності. Довідка видана про вартість схожої квартири, без фактичного огляду та оцінки самої спірної квартири, без дотримання вимог Закону щодо оцінки майна. З п. 4 договору вбачається, що продавець вважає ціну вигідною та підтверджує факт повного розрахунку. Крім того, у п.13 договору зазначено, що нотаріусом роз'яснено сторонам правові наслідки заниження реальної продажної ціни квартири. Пунктом 10 договору передбачено, що [PERSON] за домовленістю з покупцями мала право залишитися зареєстрованою у проданій квартирі до 30.11.2011 року, тобто протягом наступного року. У суду відсутні підстави ставити під сумнів правомірність дій нотаріуса, тож суд виходить з того, що у зазначених вище пунктах договору купівлі-продажу квартири зазначена і посвідчена нотаріально дійсна воля сторін договору. Також суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що між сторонами існують будь-які боргові зобов'язання (договір позики). Не надано жодного доказу на підтвердження факту отримання позивачкою від [PERSON] або від [PERSON], або від них обох будь-якої суми грошей в борг. Відповідно до ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, однак факту передачі грошей не встановлено. Надана позивачем розписка [PERSON] та [PERSON] від 30.11.2009 року /а.с.45/ свідчить лише про наміри сторін в подальшому здійснити інший правочин - розірвати раніше укладений договір купівлі-продажу квартири в разі сплати позивачем 2 860 доларів США - визначеної за домовленістю сторін продажної ціни квартири. Тож таку розписку не можна вважати підтвердженням факту укладення договору позики, як це передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Тим більше, у розписці не зазначено, що [PERSON] має повернути борг, а зазначено, що вона має віддати гроші. Про те, що вона отримувала (позичала) гроші у [PERSON] - мова в розписці не йде. Правовідносини сторін в даному випадку мають іншу природу, ніж правовідносини, що виникають з договору позики. Фактично при досягненні домовленості між сторонами про розірвання договору купівлі-продажу квартири, в [PERSON] навіть не виникло обов'язку сплачувати [PERSON] та [PERSON] обумовлену суму грошей. Таке є її правом на випадок, якщо вона захоче повернути квартиру до 30.11.2010 року. Також не підтверджують наявність договору позики між сторонами і розписки про повернення боргу /а.с. 47-51/, оскільки вони складені власноручно [PERSON], що по суті є абсурдним, оскільки не свідчить про прийняття виконання зобов'язання кредиторами. Такі докази суд вважає недопустимими. Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявні численні докази існування між [PERSON] та іншими юридичними та фізичними особами договорів кредиту, позики тощо. Тож вона добре обізнана щодо порядку та форми укладення таких договорів, а також щодо виконання боргових зобов'язань. Суд критично оцінює пояснення представника позивача про те, що це відповідачка примусила [PERSON] писати розписки про повернення боргу, адже перебуваючи тривалий час у кредитних правовідносинах, позивачка не могла не усвідомлювати, що такі розписки не мають ніякого доказового значення. Також не є доказом укладення між сторонами договору позики і винесена 17.09.2012 року ст. о/у СКР Первомайського МВ УМВС України Маковеєм О.В. постанова про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] про погрози їй фізичною розправою з боку [PERSON] та [PERSON] В даному випадку має значення лише відмова в порушенні кримінальної справи за фактом погрози фізичною розправою у зв'язку з тим, що такого факту не було встановлено. Посилання представника позивача на наявність у матеріалі про відмову в порушенні кримінальної справи пояснень відповідача та третьої особи про існування між сторонами правовідносин, що виникають з договору позики, не мають доказового значення в межах наданої справи, оскільки суд досліджує докази безпосередньо, в тому числі сприймаючи усні пояснення осіб в судовому засіданні. Суд оцінює такі пояснення в сукупності з іншими доказами, в тому числі і з письмовими і саме суд може дійти висновку про наявність або відсутність певних обставин, фактів та відповідних їм правовідносин. Висновки посадової особи МВ УМВС мають значення лише щодо наявності або відсутності погроз фізичною розправою позивачці з боку [PERSON] та [PERSON] Висновок працівника МВ УМВС про те, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] гроші, взагалі не мотивований, фактично він ґрунтується на поясненнях самої [PERSON] Разом з тим, в цій же постанові зазначено, що [PERSON] та [PERSON] наполягали на тому, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири і в подальшому - домовленість про розірвання договору в разі сплати позивачкою вартості квартири у певний строк. До спливу цього строку позивачка проживала у спірній квартирі, а оскільки після спливу не сплатила обумовлену суму, [PERSON] просив її виселитися з квартири. Оцінка поясненням сторін взагалі не дана у цій постанові; посилання на будь-які докази, які б підтверджувати або спростовували пояснення сторін, у постанові відсутні. Тож така постанова не має доказового значення для вирішення наданого спору. Крім того, відсутність державної реєстрації права власності на спірну квартиру з боку відповідачки до 18.10.2012 року не може свідчити про існування між сторонами боргових зобов'язань. Таке свідчить лише про неналежне виконання відповідачкою встановленого ч.4 ст. 334 ЦК України обов'язку зареєструвати право власності на нерухоме майно. Цілком логічно, що дізнавшись про посягання на квартиру з боку колишньої власниці, відповідачка прагнула захистити своє майно та реалізувала своє право шляхом державної реєстрації. Таким чином, позивачем всупереч ст.ст. 59, 60 ЦПК України не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження укладення між сторонами договору позики. Також не надано позивачем жодного доказу того, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири сторони цього договору мали на меті приховати договір позики, оскільки фактично судом не встановлено факту укладення договору позики. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки як зазначено вище, судом не встановлено факту укладення сторонами договору позики, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, оскільки також не встановлено наміру сторін під час укладення договору купівлі-продажу приховати будь-який інший правочин, нотаріусом засвідчене добровільне волевиявлення сторін під час укладення договору купівлі-продажу квартири, відсутні передбачені ст. 235 ЦК України підстави для визнання оспорюваного правочину удаваним. Відповідно відсутні підстави і для задоволення вимоги про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем.

Outcome: dismissed