Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на момент смерті останньої та визнання за нею, як спадкоємцем за заповітом, права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті останньої, та складається із земельної ділянки площею 4,0650 га, розташованої на території Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №463519 від 29.08.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №10-10-540. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нотаріальною конторою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із тим, що необхідно було протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позов та обставини позову визнав в повному обсязі. Наслідки визнання позову йому роз'яснено відповідно до ч.2 ст.174 ЦПК України. Вислухавши сторони, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За змістом ч.ч.1, 2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач [PERSON] на час смерті матері [PERSON] постійно проживала разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, що позивач [PERSON] на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем [PERSON] Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно, суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №463519, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 29.08.2003 року за №10-10-540, належала земельна ділянка 4,0650 га, розташована на території Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 30.08.2007 року, [PERSON] померла [INFO] року (а.с.6). Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на вищезазначене спадкове майно. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №13723388 від 21.03.2008 року та відповідно до спадкової справи Ізмаїльської державної нотаріальної контори за вих.1624/2-21 від 11.07.2014 року [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Лощинівської сільською радою за №397, яким земельну ділянку площею 4,0650 га, розташовану на території Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №463519 від 29.08.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №10-10-540, заповіла [PERSON] (а.с.7, 13 звор., 27-53). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У судовому засіданні встановлено, що позивач на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем [PERSON] Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] відповідно до ст.1241 ЦК України не встановлено. Письмовою відповіддю Ізмаїльської державної нотаріальної контори за №648 від 21.03.2008 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що їй необхідно було протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини (а.с.12). Приймаючи до уваги, що іншої форми захисту права на спадкове майно, окрім визнання права власності на нього, позивач не має, а також ту обставину, що відповідач безумовно визнав позов і його визнання не суперечить закону й не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved