Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що на підставі договору дарування від 18.11.1981 року вона є власником 2/3 часток будинку [ADDRESS]. В зазначеній частини будинку з 22.11.2005 року зареєстрований [PERSON], який більш ніж три роки спірним будинком не користується, обов'язки по оплаті житлово-комунальних послуг не виконує тощо. Через реєстрацію відповідача вона несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та обмежена у праві розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Де відповідач знаходиться на даний час їй не відомо. У судовому засіданні позивачка позов підтримала в повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Додатково уточнила, що відповідач, який приходиться колишнім зятем, у належному їй будинку ніколи не проживав. [PERSON] спільно з її дочкою та дітьми до припинення шлюбних відносин проживав за адресою: [ADDRESS]. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явився. На адресу суду надійшло повідомлення працівника поштового відділення зв'язку, згідно з яким він за місцем реєстрації не проживає. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - Ізмаїльський РВ ГУ ДМС України в Одеській області, у судове засідання представника не направила, надіславши заяву про розгляд за відсутності представника. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши позивача, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Частина 5 ст.74 ЦПК України визначає, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності та житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть тощо. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить 2/3 частини будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 18.11.1981 року та листом КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» за вих.№915 від 05.08.2014 року (а.с.13, 14, 43). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 22.11.2005 року (а.с.16). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] в спірному будинку ніколи не проживав, позивач перешкод у користуванні житловим приміщенням йому не чинила тощо. Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується повідомленням працівника поштового відділення зв'язку (а.с.44). Оцінивши вищенаведені зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що відповідач втратив право на користування жилою площею в будинку [ADDRESS], а тому позов підлягає задоволенню. На підставі встановленого,

Outcome: approved