Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] кошти за сплату комунальних послуг: опалення 8000 грн., газ 1000 грн., електроенергія 500 грн., квартплата 1250 грн., холодна вода 1000 грн., вивіз ТБО 750 грн. На загальну суму 12500 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 20 червня 2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2017 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Сторони зареєстровані і мешкають разом за адресою: [ADDRESS]. Починаючи з 2012 року відповідач не здійснював жодних дій з утримання квартири, починаючи з лютого 2012 року, у зв'язку з чим виникла заборгованість за комунальні послуги на загальну суму 25000 гривень: опалення 16000 гривень, аг 2000 гривень, електроенергія 1000 гривень, квартплата 2500 гривень, холодна вода 2500 гривень, вивіз ТБО 1500 грн. Через постійні про відключення від постачання комунальних послуг, позивач змушена одноосібно з власних коштів сплатити всю суму заборгованості, відповідач на неодноразові вимоги повернути свою частину оплати відповідав категоричною відмовою. Оскільки [PERSON] належить ? частина квартири, він має сплачувати ? частину від суми нарахованої за комунальні платежі. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він сплачує позивачу аліменти, не заперечує проти розділення особових рахунків для сплати за комунальні послуги. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). У ході судового розгляду встановлено, що сторони з 20 червня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13 грудня 2017 року. На праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах належить квартира [ADDRESS] (договір купівлі - продажу квартири від 02.12.2011 року, посвідчений 02.12.2011 року Державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори реєстровий № 1-1466, витяги про державну реєстрацію прав, видані КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»). З копій квитанцій та розрахунків, наданих позивачем, вбачається, що нею здійснено сплату за комунальні послуги у загальному розмірі 25000 гривень: опалення 16000 гривень, аг 2000 гривень, електроенергія 1000 гривень, квартплата 2500 гривень, холодна вода 2500 гривень, вивіз ТБО 1500 грн. Позивач зазначає, що відповідач не приймає участі в оплаті інших житлово-комунальних послуг (тепло та газопостачання). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Згідно п. 17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3)послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4)послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до п. 5. ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 360 Цивільного кодексу України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до ч. 4 ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регресу) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, відповідно до наданих позивачем копій квитанцій загальна сума коштів, сплачених позивачем за комунальні послуги становить 25000 грн., тому в силу ст.ст. 360, 544 ЦК України, у порядку регресу з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення витрати на оплату комунальних послуг в сумі 12500 грн. 00 коп., що становить 1/2 частину від загальної суми сплачених позивачем коштів відповідно його частки у праві власності на квартиру, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений позивачем у позові, поясненнях, а також представлені позивачем докази, констатує той факт, що позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, тоді як відповідачем не надано відзиву на позов із запереченнями щодо заявлених вимог, а також доказів на спростування позовних вимог. Таким чином, позивачем доведено факт порушення її прав з боку відповідача. Крім того, виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved