Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона проживає та зареєстрована у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , квартира не приватизована. Крім позивача в квартирі зареєстрований син її померлого чоловіка - відповідач у справі [PERSON] , який за зазначеною адресою не проживає, не несе витрати по утриманню житлового приміщення, фактичне місце проживання відповідача позивачу невідоме. Реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди позивачу у здійсненні її прав, у зв`язку з чим позивач несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. За таких обставин позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав, відзив на позов не подав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, заслучавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 04-26/5-7350 від 07.08.2018 року про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 8). Разом з тим, згідно з повідомленням Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 18.09.2019 року № 01-17/02/5444, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , підтвердили факт того, що відповідач за місцем реєстрації не проживає понад встановлені законом строки, суду показали, що вони мешкають у будинку, розташованому по [ADDRESS] , знайомі з позивачем, яка мешкає у зазначеній у позові квартирі, відповідача ніколи не бачили. На підставі аналізу досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, та обґрунтованість доводів позивача щодо підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке перебуває у користуванні позивача. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що, якщо права позивача порушені, вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування належним їй майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав. Враховуючи, що дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному житлі більше одного року без поважної причини, його реєстрація в зазначеній квартирі порушує права позивача, а також, відповідачем не надано будь-яких даних, які б спростовували доводи позивача, викладені у позові, а також підтверджували те, що відповідач несе витрати по утриманню житлового приміщення, про яке йдеться у позові, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved