Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення заборгованості, в якому просить в порядку поділа майна подружжя визнати за нею право власності на телевізор Samsung, кріплення для телевізора іТЕСН, стягнути з [PERSON] на її користь 12727 грн. 05 коп. сплачених на погашення кредитної заборгованості та судові витрати по справі. Вказуючи на те, що 12.09.2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, якій 10.10.2017 року рішенням суду було розірвано. Від шлюбу мають дньку [PERSON] , [INFO] . За період шлюбу ними набуто спільне майно, а саме телевізор Samsung; 2) пральна машина Samsung WF; 3) компьютерна техніка страхова відповідальність; 4) витяжка традиційна; 5) кріплення до телевізора; 6) страхова відповідальність перед третіми особами; 7) страхова відповідальність; 8) бонус карта активація; 9) бонусне накопичування. Майно набуте ним за кредитні кошти яки було взято в інтересах сім`ї. Кредит до червня 2016 року погашався за їх сімейний бюджет, але з червня 2016 року вона почала проживати окремо від відповідача, з цього моменту і припинився їх спільний бюджет. Відповідач з моменту припинення їх спільного проживання ніяких дій по погашенню кредитної заборгованості не вчиняв, а тому вона вимушена була самостійно його погасити. Вона неодноразово зверталася до відповідача з приводу поділу майна та повернення частини сплачених нею коштів, але відповідач відмовився їх повертати.1 06.09.2019 року представник позивача подав заяву про зміну підстав позову при цьому фактично суд приходить до висновку, що ним фактично були уточнені попередні підстави позову. У провадженні судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Корнієнка С.В. перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення заборгованості. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2019 року вказана справа передана судді Лебідь-Гавенко Г.М. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2019 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення заборгованості (а.с.68). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2019 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті (а.с.138-139). Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та останній не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання [PERSON] не з`явився, засобами поштового зв`язку направлялися судові повістки; коли був присутній у судових засіданнях розписувався про наступну дату судового засідання, суд здійснював спроби повідомляти відповідача по номеру, який ним зазначено у його заявах, але відповідач будь яких заяв до суду не направив, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. \~ \~ \~ \~Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надано. На підставі ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, враховуючи заперечення відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимогами\~ст.10 ЦПК України\~передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Відповідно до вимог\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.10.2017 року було розірвано (а.с.9). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2017 року по справі № 362/2055/17 було розглянуто справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та утримання матері дитини до досягнення дитиною трирічного віку. Згідно судового\~рішення відповідач\~не заперечував\~проти того,\~що він\~проживає окремо\~від сім`ї, а лише просив частково задовольнити позов в частині розміру аліментів (а.с.10-12). 06.12.2015 року [PERSON] уклала договір кредиту № АВН0F9162010026. Згідно заяви позичальника позивач отримала кредит на наступне: 1) телевізор Samsung; 2) пральна машина Samsung WF; 3) компьютерна техніка страхова відповідальність; 4) витяжка традиційна; 5) кріплення до телевізора; 6) страхова відповідальність перед третіми особами; 7) страхова відповідальність; 8) бонус карта активація; 9) бонусне накопичування (а.с.15). Цього дня ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» згідно видаткової накладної № ЧVSV1-0010 від 06.12.2015 року передало позивачу вищезгаданий товар. Оплата товару також підтверджується чеком від ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» (а.с.16-17). За час окремого проживання [PERSON] сплатила 25\~455 гривень, що підтверджується дублікатами чеків. Рахунок на який перераховувалися кошти є тим, що зазначений у п.9 Анкети Позичальника № АВН0F9162010026 від 06.12.2015 року, платником також зазначена лише позивачка (а.с.18-21). 02.08.2017 року заборгованість по кредиту було погашено, що підтверджується листом кредитора ПАТ «А-БАНК» (а.с.22). Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В свою чергу, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як передбачено в ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України). За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно положень частини четвертої статті 61 СК України речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У даній справі жодна із сторін не зверталася до суду із вимогами на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірну побутову техніку та, відповідно, не внесла грошову компенсацію, що є 1/2 частиною вартості побутової техніки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що як вбачається з матеріалів справи майно було набуте у період шлюбу, є тим, що зазвичай подружжя використовує у побуті (телевізор, пральна машина і т.п.) за спільні кошти з метою задоволення потреб сім`ї, що також не заперечувалося сторонами, а тому суд дійшов висновку про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя (по 1/2) без його реального поділу і залишення майна в спільній частковій власності сторін. Щодо вимог в частині стягнення з відповідача коштів то суд приходить до наступного висновку. Згідно частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта\~статті 65 СК України\~передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в\~інтересах сім`ї. З огляду на викладене у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане, зокрема за рахунок останніх, спірне майно внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів. Згідно зі\~статтею 541 ЦК України\~солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові\~від 27 квітня 2016 року №6-486цс16, а також такої позиції Верховний Суд притримується у постанові по справі № 753/16042/15-ц від 04.04.2018 року, 727/4089/15-ц від 28.02.2018 року. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Схоже положення містить ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Сума стягнення грошових коштів з відповідача складає половину від того, що самостійно сплатила позивачка для погашення заборгованості. Факт сплати [PERSON] як стороною у кредитному договорі заборгованості по кредиту підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами (дублікатами чеків та листом кредитора). Відповідач не надав доказів того, що він після окремого проживання допомагав позивачу у погашені заборгованості по кредиту, який вони брали у період шлюбу для придбання спільного майна подружжя. Також суду не було надано доказів того, що відповідач здійснював самостійне погашення солідарного обов`язку (дублікати чеків, виписки по рахункам, лист від кредитора, тощо). Суд критично ставиться до пояснень відповідача в тій частині, що він повернув спільне майно придбане за кредитні кошти з тієї підстави, що кожне підготовче засідання відповідач стверджував про те, що у нього є електронний доказ (відео) на якому відображено повернення ним майна позивачу, а також це можуть підтвердити свідки з боку відповідача. Проте цього електронного доказу він не надав, заяви про допит свідків не подавав. Окрім цього солідарний обов`язок по поверненню кредиту у відповідача виник з моменту придбання та використання майна подружжям у період їх спільного проживання. Законодавство не припиняє солідарного обов`язку після початку окремого проживання. Тому якщо обставина повернення майна була б установлена, то вона правового значення у цій частині не мала б. У Постанові від 07.02.2019 року у справі № 742/722/17 Верховний Суд зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна\~подружжя та\~стягнення заборгованості\~за кредитним\~договором підлягають частковому задоволенню. Судові витрати суд задовольняє частково, а саме в частині задоволення позовних вимог.

Outcome: partial