Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зазначивши, що позивачка являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровано місце проживання її дочки [PERSON] та зятя [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі у вказаному будинку не проживають більше одного року, оскільки виїхали за межі України. Їхня реєстрація у вище вказаному будинку створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні її власністю, тому просить задовольнити позовні вимоги. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи за її відсутності. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не прибули, однак подали до суду письмові заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності. Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних в суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як передбачено ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕС 452734 від 06.04.2015 року. Із акта обстеження матеріально-побутових умов сімї від 02.08.2021 року домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , виконавчого комітету Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області слідує, що [PERSON] , 1989 р.н., та [PERSON] , 1989 р.н., онук [PERSON] , 2016 р.н., фактично більше року не проживають у вказаному житлі, що підтверджують сусіди: [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено, що на даний час у вище вказаному житловому будинку який належить [PERSON] , зареєстровані відповідачі, що здійснює перешкоди позивачу в повній мірі користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. (Ст.383 ч.1 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу Української РСР). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належить дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Таким чином, позовні вимоги про визнання особи відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved