Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить надати її неповнолітньому сину [PERSON] [INFO], до досягнення ним 18-річного віку, тобто до 16 жовтня 2017 року, дозвіл на тимчасовий виїзд з України без дозволу на супроводу батька [PERSON]. Також просить визнати за нею право самостійно оформляти документи на виїзд за кордон дитини [PERSON] без згоди його батька [PERSON] Мотивує свої вимоги тим, що між нею та відповідачем [PERSON] 04.04.2002 року було розірвано шлюб, з нею на утриманні залишився їхній син [PERSON] [INFO], відповідач після розірвання шлюбу аліменти не сплачує та участі в утриманні дитини майже не приймає. В неї є можливість разом із дитиною виїжджати тимчасово за межі України на відпочинок з метою оздоровлення дитини, але батько дитини без зазначення будь-яких причин не надає згоди на виїзд дитини за межі України, тому вона була змушена звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, та просила задоволити з підстав наведених у позові. Відповідач в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання та від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги сторін підлягають до задоволення. Відповідно до ст..150 СК України визначає обовязок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1, 2 ст.155 цього кодексу здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 2 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції «Про права людини» передбачає, що кожен має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 02.08.1997 року, який був розірваний між ними 4 квітня 2002 року, від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO], який знаходиться на вихованні та утриманні позивачки, відповідач аліментів не сплачує та участі в утриманні дитини не приймає. Виїзд неповнолітньої дитини за кордон, зі сторони позивачки направлений на виконання батьківського обовязку, щодо виховання дитини, забезпечення піклування про її здоровий, фізичний, духовний та моральний розвиток. А тому ненадання згоди батьком на виїзд дитини за кордон, з метою оздоровлення дитини її загального розвиту є таким, що суперечать інтересам неповнолітньої дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України має право не безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла 16 років має право на вільний, самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунком 2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду і вїзду в Україну громадян України» та п.4 пп.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон, може бути дозволений на підставі рішення суду. А тому з наведених вище підстав позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: partial