Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником вищевказаного будинку. Відповідач зареєстрований в будинку, проте з 2012 року там не проживає і добровільно із реєстраційного обліку не знімається, чим створює їй перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, судова повістка повернулася до суду не врученою за закінченням терміну зберігання. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є колишнім чоловіком позивача та дійсно не проживає в будинку [ADDRESS] з 2012 року. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідка та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 1987 року по 2012 рік сторони проживали однією сім?єю в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Тетіївського районного суду Київської області від 20.02.2012 року (а.с.6). 08.07.2003 року згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] [PERSON] набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який зареєстрований в Тетіївському МБТІ за № 1773469 (а.с. 4,5). В даному будинку, окрім [PERSON] , зареєстрований її колишній чоловік - відповідач по справі [PERSON] , який там з 2012 року не проживає, що підтверджується довідкою Теліжинецької сільської ради Тетіївського району Київської області № 316 від 19.08.2019 року (а.с.7) та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 28.08.2019 року (а.с.17). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім?ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (ст. 23 КпШС України). Як встановлено в судовому засіданні, право власності на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] набула 08.07.2003 року в період спільного проживання з відповідачем однією сім`єю в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких угод про право власності на майно між сторонами укладено не було, спільне майно не було розділене між подружжям та будинок не був визнаний особистою приватною власністю одного з них, а тому даний житловий будинок відповідно до ст. 22 КпШС України вважається спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А тому, враховуючи те, що відповідач [PERSON] є співвласником житлового будинку [ADDRESS] , реєстрація не зобов`язує його постійно проживати в ньому, суд приходить до висновку, що він не може втратити права на користування житловим приміщенням, а тому у задоволенні позовних вимог відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed