Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 5000 гривень щомісячно до закінчення нею навчання у комунальному закладі фахової перед вищої освіти «Івано-Франківський медичний фаховий коледж» тобто до 1 липня 2024 року. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона уклала шлюб з відповідачем, який рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2013 був розірваний. Від спільного проживання у шлюбі [INFO] у них з відповідачем народилася донька [PERSON] , яка на даний час перебуває на її утриманні, оскільки з часу розірвання шлюбу відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дитини. Дочка навчається в комунальному закладі фахової перед вищої освіти « Івано-Франківський медичний фаховий коледж» Івано-Франківської обласної ради на 1 курсі. Закінчення навчання в коледжі - червень 2024 року. Зазначила, що на її утримання потрібно одяг, підручники, і продукти харчування. Позивачці відомо, що відповідач має високі заробітки, мінливий дохід, працює за кордоном та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Вважає, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень. Оскільки їхня дочка навчається у Івано-Франківському медичному фаховому коледжі, то аліменти слід стягувати на утримання нашої доньки до закінчення нею навчання, тобто до 1 липня 2024 року. Позивачка в судове засідання не прибула. У позовній заяві просила справу розглянути у її відсутності. Окрім цього, до суду направила заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги повністю, просить їх задоволити та ухвалити заочне рішення, а справу розглядати без її участі. Відповідач у судове засідання не прибув та не повідомив про причини своєї неявки, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи був належно повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення йому рекомендованого поштового відправлення. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки, суду не надав. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за відсутності відповідача, за наявними у матеріалах справи доказами. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ст. 247 ч. 2 ЦПК України). Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04.09.2013 був розірваний (а.с. 8). Від спільного проживання у шлюбі [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] (а.с. 10). З довідки №139 від 05.04.2021, виданої виконавчим комітетом Дубівської сільської ради Івано-Франківської області вбачається, що неповнолітня [PERSON] перебуває на утриманні матері [PERSON] . Суд вважає доведеними доводи позивачки про те, що неповнолітня дочка [PERSON] проживає з нею, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах цивільної справи (а.с. 5, 6). Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення права дитини на рівень життя, необхідний для її гармонійного розвитку, є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідач не надав суду докази добровільного надання допомоги на утримання дитини, тому аліменти на утримання неповнолітньої дитини підлягають стягненню з нього в примусовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачка просить стягувати з відповідача аліменти, які забезпечать регулярне щомісячне утримання дитини та вказує щомісячну суму аліментів, яку слід стягнути з відповідача - 5000 гривень, однак не обґрунтовує вказаний розмір, не надає доказів, які б підтверджували можливість відповідача сплачувати аліменти саме в такому розмірі. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі ) гривень щомісячно до досягнення нею повнолітня. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України, і вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними та необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід проводити від дня пред`явлення позову, що відповідає вимогам ч.1 ст. 191 СК України. У позовній заяві позивачка, окрім іншого, просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , до закінчення нею навчання у комунальному закладі фахової перед вищої освіти «Івано-Франківський медичний фаховий коледж» тобто до 1 липня 2024 року. Довідкою №224-Е від 02.04.2021 підтверджено факт навчання неповнолітньої [PERSON] у комунальному закладі фахової перед вищої освіти «Івано-Франківський медичний фаховий коледж» Івано-Франківської обласної ради. термін закінчення коледжу - червень 2024 року (а.с. 9). Статтею 199 СК України встановлено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Аналіз зазначеної норми дає підстави стверджувати, що стягнення аліментів у зв`язку з навчанням дитини можливо тільки у випадку, якщо дитина, яка продовжує навчання, є повнолітньою. [PERSON] хоча і здійснює навчання, при цьому є неповнолітною, тому на її утримання стягуються аліменти до досягнення нею повноліття. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що після досягнення дитиною 18-річного віку (повноліття), вона має законне право на присудження їй коштів як дочки, яка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Отже, позовна вимога про стягнення аліментів до закінчення [PERSON] навчання у комунальному закладі фахової перед вищої освіти «Івано-Франківський медичний фаховий коледж», тобто до 01 липня 2024 року, не підлягає задоволенню. Беручи до уваги, що згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову до суду, судовий збір в розмірі 908 гривень слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 27 Конвенції про права дитини, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 180, 181, 182, 184 СК України та

Outcome: approved