Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб зареєстрований 09 серпня 1986 року у Близнюківському районному виконавчому комітеті Харківської області, актовий запис 41, залишити прізвище - «[PERSON]», стягнути на її користь судові витрати у розмірі 704,80, посилаючись на наступне. З 2017 року між ними припинені подружні відносини та ведення спільного сумісного господарства, які поновлювати не бажають. Основна причина розпаду сім'ї - різниця характерів, відсутність взаєморозуміння та довір'я. Спору про поділ майна, яке є сумісною власністю не має. Від шлюбу мають повнолітніх дітей. 19 листопада 2018 року, ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Підготовче судове засідання призначено на 08 год. 00 хв. 11 грудня 2018 року. Сторони, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання 11.12. 2018 не з'явилися, надавши до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, на примирення не погоджуються. Позивач просить позов задовольнити, відповідач позов визнав. Відзив на позов відповідачем до суду не надано. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі письмових заяв сторін, суд ухвалив, судове засідання провести за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову частково з підстав, передбачених ст.206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Як встановлено судом, сторони є громадянами України, про що свідчать фотокопії їх паспортів. Із оригінала свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 09.08.1986 Близнюківським районним виконавчим комітетом Харківської області, вбачається що 09.08.1986 [PERSON] та [PERSON] одружились. Прізвища обох з подружжя, після одруження - «[PERSON]». Актовий запис №41(а.с.4). Із довідки про склад сім'ї позивача, вбачається що вона проживає за адресою [ADDRESS] разом із матір'ю, чоловіком, доньками та онуком(а.с.7). Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що передбачено ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.ч.3,4 ст.56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом достовірно встановлено, що сторони створити міцної сім'ї за час спільного проживання не змогли, внаслідок чого шлюб фактично розпався, подружні стосунки припинилися. Збереження сім'ї неможливе, Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлено одним із подружжя. Відповідно до ст.112 цього ж Кодексу, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року встановлено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей». Як вбачається з матеріалів справи сторони шлюбні відносини не підтримують та відновлювати їх не збираються, спільне господарство не ведуть, примирятися не бажають, а тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Спору про розподіл майна, що є спільною власністю на даний час не виникає. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Отже, підстави, на які посилається позивач, наполягаючи на розірванні шлюбу, є обґрунтованими. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивач надалі бажає залишити шлюбне прізвище «[PERSON]», про що вказала в позовній заяві. Таким чином, позивач має право після розірвання шлюбу на прізвище «[PERSON]». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Питання судових витрат суд вирішує, виходячи із наступного. Позивачем заявлено вимогу про стягнення із відповідача на його користь суми сплаченого судового збору. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином позивачу з державного бюджету має бути повернено 352,40 грн. (704,80 : 2 = 352 грн. 40 коп.) Отже із відповідача на користь позивача має бути стягнено, з урахуванням того, що він позов визнав до початку розгляду справи по суті, сума у розмірі 352,40 грн. А тому,

Outcome: partial