Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приватною власністю - у частині [ADDRESS] з боку відповідачів [PERSON] та [PERSON], шляхом зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (а.с. 24-27). В обґрунтування вимог зазначила, що згідно договору дарування від 06.04.2004 року вона є власником 31/50 частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. В належному їй будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON], проте фактично не проживають. За власною ініціативою відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються. В зв'язку з чим, [PERSON] змушена звернутися до суду з вказаним позовом. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача подав до суд заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися належним чином. Подали до суду заяву, посвідчену нотаріусом нотаріального округу міського округу м. Воронеж, Воронежської області, Російської Федерації Самойлик Р.Н., в якій позовні вимоги визнали, не заперечували проти їх задоволення. Представник третьої особи Відділу реєстрації місця проживання особи Кіровоградської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 34). Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування частини житлового будинку від 06.04.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Літвіновою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 555 [PERSON] є власником 31/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 7). Вищевказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ат Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 104467700 від 21.11.2017 року (а.с. 13). Відповідно до довідки від 23.11.2017 року Квартального комітету № 5 Фортечного району м. Кропивницького, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], проте, [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають (а.с. 8). Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, складається з права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом, предметом якого є визнання осіб такими, що витратили право користування житловим приміщення, з підстави не проживання у ньому більше одного року. Верховний Суд України відзначив, що під підставами позову, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Таким чином, посилання позивача на конкретні норми законодавства, які виділені останньою у позовній заяві жирним шрифтом, не є іншими підставами позову, ніж ті, що вищевказані. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачам в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідачі зверталися до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним житловим приміщенням, що відповідає вимогам ст.ст. 319, 391 ЦК України, а відтак дає суду підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS].

Outcome: approved