Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов мотивований тим, що вона у 2004 році придбала у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договору купівлі-продажу у письмовій формі вони не укладали, проте вона сплатила кошти за будинок, а їй передали правовстановлюючі документи, зокрема, свідоцтво про право власності на житловий будинок, відповідно до якого власником вказаного нерухомого майна є\~ [PERSON] . Вказуючи, що вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується спірним житловим будинком більше десяти років, просила визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиви на позовну заяву не подали, проте надіслали, кожен зокрема, до суду письмові заяви про визнання позову (а. с. 35, 39). Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачами позову [PERSON] , підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а. с. 55). У судове засідання позивач не з`явилася, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена (а с. 57), 1 березня 2021 року подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов підтримує із викладених у ньому підстав та просить розглядати справу без її участі (а.с. 37). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені за адресою зареєстрованого місця проживання (а. с. 58, 60), про причини неявки суд не повідомляли, у письмових заявах про визнання позову (а.с. 35, 39) просили справу розглядати за їхньої відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений (а. с. 59), 1 березня 2021 року подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що проти задоволення позову не заперечує та просить розглядати справу без його участі (а. с. 41). Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29 січня 2004 року зареєстрована та проживає у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Клюської сільської ради Турійського району Волинської області № 677 від 8 жовтня 2020 року, Актом обстеження місця проживання від 8 жовтня 2020 року (а. с. 17, 18). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 19 серпня 1997 року, що видане на підставі рішення виконкому Клюської сільської ради №12 від 25 березня 1997 року, власником вказаного житлового будинку є\~відповідач\~ [PERSON] (а. с. 11). З матеріалів справи видно, що 28 липня 1997 року [PERSON] видав довіреність на ім`я [PERSON] для оформлення документів на право власності на належний йому будинок (а. с. 16). Відповідно до розписки від 12 листопада 1997 року [PERSON] отримала кошти в сумі 2200 доларів США за будинок від [PERSON] (а. с. 14). Згідно із заявою від 10 квітня 2006 року, посвідченою секретарем сільської ради 29 травня 2006 року, [PERSON] не встигла оформити документи на право власності на спірний будинок, виїхала проживати до Росії та не має жодних претензій до проживаючих у її будинку (а. с. 13). Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, як на правову підставу своїх вимог, посилалася на положення статті 344 ЦК України Відповідно до\~статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328\~ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша\~статті 344 ЦК України). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344\~ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У статті 344 ЦК України йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження\~№12-291гс18), постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18 (провадження № 61-8902св20). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. З матеріалів справи видно, що спірне нерухоме майно має власника, позивач [PERSON] знала про власника спірного будинку з моменту вселення, адже у неї було свідоцтво про право власності на цей будинок від 19 серпня 1997 року, оформлене на ім`я відповідача [PERSON] . З огляду на вказане, сторони не позбавлені можливості оформити право власності на будинок у визначений законом спосіб шляхом укладення договору купівлі-продажу. Доводи позивача [PERSON] у позовній заяві про те, що відповідач [PERSON] проживає за кордоном та не має можливості надати згоду на продаж будинку, що є спільною сумісною власністю, є безпідставними, оскільки із поштового конверта (а. с. 36) видно, що остання надіслала до суду заяву про визнання позову із села Житані Володимир-Волинського району Волинської області. Крім того, зазначена обставина не має правового значення для вирішення цього спору. За змістом частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів, що свідчили б про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок за набувальною давністю, зокрема, такої обов`язкової умови набуття права власності на нерухоме майно як добросовісність володіння, суду не надано. За таких обставин, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем у розумінні статті 344 ЦК України, а відкритість і безперервність користування спірним майном не можуть бути достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами вказаної норми ЦК України. Визнання відповідачами позову не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки за змістом частини четвертої\~статті 206\~ЦПК України суд задовольняє позов у разі визнання його відповідачем тільки за наявності для того законних підстав, однак, як встановлено судом, визнання відповідачами позову суперечить вимогам закону, який регулює спірні правовідносини. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача і розподілу не підлягають. На підставі викладеного, статей 316, 317, 328, 344 ЦК України та

Outcome: dismissed