Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з первісним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 11.09.1976 року був укладений шлюб, який був розірваний 10.03.1987 року, однак після розірвання шлюбу вони проживали разом в одній квартирі [ADDRESS]. Позивач наголосила, що 19.03.2004 року вона отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на вищевказану квартиру. Більше 60 місяців сторони не проживають разом. Відповідач з листопада 2007 року у квартирі не проживає, проте у ній зареєстрований, у зв'язку з чим позивач вимушена сплачувати за нього комунальні послуги. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та Харківської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням визнання права власності на 1/2 частину квартири; визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності та зобов'язання виконавчого комітету Харківської міської ради оформити нове свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я співвласників [PERSON] і [PERSON] з зазначенням у свідоцтві про право власності по 1/2 частці кожному Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період шлюбу із [PERSON] остання у 1986 році стала членом житлово-будівельного кооперативу «Екран-2». Загальний розмір паю за спірну квартиру складав 7133 карбованців. 20.01.1986 року [PERSON] був сплачений перший пайовий внесок до ЖБК «Екран-2» у сумі 2450 карбованців, з яких, за твердженням позивача, 2000 карбованців було сплачено за рахунок його особистих коштів, які він отримав у дар від свого батька, решта грошових коштів у сумі 450 карбованців було сплачено за рахунок спільних прибутків. Надалі [PERSON] вносила щомісячно грошові кошти до ЖБК «Екран-2» в рахунок погашення паю. Сплата паю була завершена 24.12.1991 року. У 1988 році [PERSON] як члену ЖБК «Екран-2» була надана спірна квартира. Позивач стверджує, що з часу укладення шлюбу із [PERSON] до листопада 2010 року він постійно перебував у сімейних відносинах з останньою, та вони проживали у спірній квартирі однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне домашнє господарство. За твердженням позивача, сімейні відносини між ними були фактично припинені у листопаді 2010 року, та сторони домовилися що будуть проживати окремо, а згодом вирішать питання щодо розподілу кооперативної квартири на рівних умовах, оскільки [PERSON] не заперечувалось, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Позивач наголосив, що з листопада 2010 року до цього часу користування ним спірною квартирою носить періодичний характер, а саме один-два рази на місяць, витрати за оплату комунальних послуг за спірну квартиру між сторонами розподілені порівну. Проте, у серпні 2013 року позивач дізнався, що 19.03.2004 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у зустрічному позові спосіб. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Проти зустрічного позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали зустрічний позов та просили суд задовольнити позов. Проти задоволення первісного позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідача за зустрічним позовом - Харківської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, що з 11 вересня 1976 року по 10.03.1987 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.05.2014 року у справі № 645/8123/13 в задоволенні позову [PERSON] до Комінтернівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] про визнання незаконним та анулювання актового запису про розірвання шлюбу - відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Вказаним рішенням зокрема встановлено, що наявність підпису [PERSON] у актовому записі про розірвання шлюбу № 180 від 10.03.1987 року Комінтернівського відділу РАЦС м. Харкова підтверджується висновком експертизи. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, твердження [PERSON] про те, що йому стало відомо про розірвання шлюбу із [PERSON] лише 03.09.2010 року, суд не приймає до уваги. На підставі рішення виконкому Комінтернівської районної Ради народних депутатів м. Харкова від 04.08.1987 року № 252-2 [PERSON], як члену ЖБК «Екран-2», виданий ордер № 269 від 05.08.1987 року на квартиру [ADDRESS] на сім'ю у складі двох осіб: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до довідки ЖК «Екран-2» № 2 від 16.09.2014 року, [PERSON] зареєстрована з 10.03.1988 року та проживає за адресою: [ADDRESS] та є членом ЖК «Екран-2». Вартість вказаної квартири сплачена повністю у сумі 7133,00 карбованців (далі - карб.). Первісний внесок у сумі 2450 карб. внесений 20.01.1986 року. До 10.03.1987 року щомісячні платежі не нараховувались. Нарахування щомісячних платежів розпочато з 01.08.1987 року (будинок зданий для заселення). У 1987 році сплачені платежі за 4 місяця у сумі 67,92 карб. по 16,98 карб. на місяць. З 1988 року до 30.11.1991 року сплачено 815,08 карб. за 48 місяців по 16,98 карб.. Останній внесок здійснений 24.12.1991 року у сумі 3800 карб.. На підставі Рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 24.02.2004 року за № 28/29, 19.03.2004 року [PERSON] видане Свідоцтво про право приватної власності на спірну квартиру Серії САА № 581551 (а.с. 7). Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до п.п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9 при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Судовим розглядом встановлено, що у період шлюбу сторонами сплачений пай у сумі 2450 карб.. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що перший внесок за кооперативну квартиру у розмірі 2450 карб. був сплачений сторонами у 1986 року, при цьому 2000 карб. сплачено за рахунок його особистих коштів, які він отримав у дар від батьків. Інші платежі, за твердженням [PERSON], вносилися з грошових коштів, які були зароблені ним у Росії, де він отримував значну заробітну плату, у тому числі сільськогосподарською продукцією (зерном гречки) по 3 тони за пів року, та яку в подальшому реалізовувала [PERSON]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що дійсно батьками [PERSON] у 1986 році подружжю сторін були подаровані грошові кошти в сумі 2000 карб. на річницю весілля, які були вкладені ними у перший пайовий внесок за спірну квартиру. Свідок наголосила, що усі інші платежі були внесені нею за власні кошти. Крім того, свідок не заперечувала того факту, що [PERSON] дійсно працював у Росії, звідки привозив сільськогосподарську продукцію (зерно гречки), яку вона реалізовувала, проте наголосила, що за це він їх сплачував грошові кошти, а отримані кошти від реалізації гречки [PERSON] витрачав на власні потреби: купував автомобілі, радіотехніку, тощо. Суд критично ставиться до посилання позивача за зустрічним позовом на те, що 2000 карб. було сплачено за рахунок його особистих коштів, які він отримав у дар від своїх батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК України 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, угоди могли укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК України 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Частиною 1 статті 244 ЦК України 1963 року передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Позивачем за зустрічним позовом на надано суду нотаріально посвідченого договору дарування вищевказаної суми грошових коштів, складеного його батьками. Показання допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON], який є рідним братом позивача за зустрічним позовом, про те, що на перший внесок для слати паю за спірну квартиру грошові кошти були подаровані особисто [PERSON] його батьками, суд не приймає в якості допустимого доказу, оскільки нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, була встановлена форма договору дарування валютних цінностей на суму понад 50 карбованців, доказів дотримання якої суду не надано. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, суд дійшов висновку, що у період сумісного проживання сторонами сплачений пай у сумі 2450 карб., тобто 34,34 % від загальної суми паєнагромадження або його 34/100 частини. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали аналогічні пояснення про те, що з 1987 року по 2001 рік [PERSON] працював у Тульській області Російської Федерації, де отримував значну заробітну плату, у тому числі сільськогосподарською продукцією (зерном гречки), яку реалізовувала [PERSON]. Свідок [PERSON] особисто чув від [PERSON] про необхідність погашення кредиту за квартиру, проте ані свідок [PERSON], ані свідок [PERSON] не були безпосередніми свідками сплати [PERSON] паю за спірну квартиру після розірвання шлюбу із [PERSON] із зароблених ним грошових коштів. Крім того, свідок [PERSON] надав пояснення, що за час роботи [PERSON] у Російській Федерації, ним було придбано новий автомобіль, а також побутову техніку. Враховуючи вказане, після сплати всієї суми паєнагромадження та набрання чинності Законом України «Про власність», подружжя сторін набуло у спільну сумісну власність частину спірної квартири розміром 34,34 %. Решту ж 65,66 % квартири слід вважати особистим майном позивача, оскільки вказана частина загальної суми паєнагромадження була внесена [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] за рахунок її особистих, а не спільних коштів подружжя. Таким чином, виходячи з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, кожній із сторін при визнанні права власності на частину у спірній квартирі належить 17,17 % такої або 17/100 частин. З огляду на викладене, суд вважає необхідним частково задовольнити позовну вимогу позивача за зустрічним позовом та визнати за ним право власності на 17/100 частин квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Разом з цим, слід зазначити, що відповідач за первісним позовом [PERSON], колишній чоловік позивача [PERSON], як співвласник спірної квартири, незважаючи на те, що його частка у квартирі є незначною, має право на володіння, користування та розпорядження нею (що включає право на проживання у квартирі) незважаючи на факт тривалого фактичного не проживання у квартирі та втратити такого не може. Таким чином, суд вважає позовну вимогу позивача за первісним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, безпідставною та не підлягаючою задоволенню. Разом з тим, з системного аналізу вищенаведених норм, та враховуючи встановлені в ході розгляду обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання незаконним і скасування Свідоцтво про право приватної власності на квартиру [ADDRESS], Серії САА № 581551, видане 19.03.2004 року виконавчим комітетом Фрунзенської районної ради м. Харкова на ім'я [PERSON]. Стосовно позовної вимоги про зобов'язання виконавчого комітету Харківської міської ради оформити нове свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я співвласників [PERSON] і [PERSON] з зазначенням у свідоцтві про право власності по 1/2 частці кожному, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868. Згідно з пп. 8) п. 77 вказаного Порядку документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема серед іншого, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відтак рішення суду першої інстанції про визнання права власності на нерухоме майно, що набрало законної сили, є належною правовою підставою для внесення запису до Державного реєстру прав про реєстрацію такого права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Матеріали справи не містять доказів порушення, невизнання або оспорювання прав позивача за зустрічним позовом, які б стали підставою для звернення його до суду за захистом свого цивільного права у вказаний у даній позовній вимозі спосіб, тому суд вважає передчасною вказану позовну вимогу, у зв'язку із чим відмовляє у її задоволенні. Що стосується доводів представника відповідача за зустрічним позовом про пропуск строку позовної давності позивачем за зустрічним позовом, а саме подання даного позову у 2013 році, незважаючи на реєстрацію права власності на квартиру за відповідачкою у 2004 році, то такі висновки представника не можна вважати обґрунтованими. Так, відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Враховуючи вказане, незважаючи на час коли було зареєстровано право власності на квартиру за одним із подружжя, інший з подружжя, її другий співвласник вправі звернутись до суду про визнання за ним права на частку у квартирі у будь-який час без обмежень строком позовної давності. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та про часткове задоволення зустрічного позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні первісного позову судові витрати, понесені позивачем за первісним позовом, відносяться на рахунок позивача. У зв'язку з частковим задоволенням зустрічного позову, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за зустрічним позовом судовий збір в сумі 327,20 грн. (у тому числі: 212,50 грн. витрат по сплаті судового збору за майновий позов пропорційно до розміру задоволених вимог, та 114,70 грн. - за немайновий позов). Крім того, суд вважає необхідним повернути позивачеві за зустрічним позовом зайво сплачений при подання зустрічної позовної заяви судовий збір у сумі 114,70 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial