Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовною заявою до [PERSON] про виселення. Позивач обґрунтовує позов тим, що вона [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . [INFO] її старший син [PERSON] помер. Відповідно до Рішень виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 135/12, № 135/13 від 16.08.2012 року та Рішення № 65/16 від 23.04.2014 року її призначено опікуном над малолітніми онуками: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . На теперішній час, у вищезазначеній квартирі крім неї проживають її онуки. [PERSON] онук [PERSON] проживає разом із нею постійно, а молодші онуки - [PERSON] та [PERSON] навчаються у Запорізькій загальноосвітній школі-інтернат № 7 для дітей І-ІІ ступенів. Вона їх забирає додому на вихідні, святкові дні та на час канікул. У вищезазначеній квартирі також зареєстрований та проживає її син [PERSON] [INFO] . До 2015 року він фактично проживав у своєї цивільної дружини, а потім перебрався жити до неї у квартиру. З цього часу їх з дітьми життя стало нестерпним. Син тривалий час зловживає спиртними напоями, вчиняє п`яні дебоші, сварки, бійки. Будучи напідпитку, він стає агресивним, систематично руйнує та псує жиле приміщення, ламає меблі. Без будь-яких причин та поводу він починає їх ображати, виражатися на їх адресу нецензурною лайкою, обзивати, принижувати їх гідність та псувати домашнє майно. Зчиняє постійні скандали, по надуманим мотивам, потім у грубій формі та з нецензурною лайкою переходить до рукоприкладства, киданням в нас різними предметами. Дійшло до того, що син почав вимагати гроші, які вона отримує на дітей, бо він ніде не працює, при цьому він харчується з їхнього холодильника тими харчами, які вона купую собі та дітям. Останнім часом від скандалів, образ, принижень син почав все частіше застосовувати силу, двічі побив її, почав погрожувати вбити, тому вона змушена була постійно звертатися до поліції. Діти бояться дядька і боячись за них, вона змушена залишати їх на вихідні у Запорізькій загальноосвітній школі-інтернат №7 для дітей І-ІІ ступенів, і лише навідувати їх там. Така протиправна поведінка відповідача дуже негативно впливає на дітей, їх подальший моральний та психологічний розвиток. Протягом 2019 року вона вже двічі зверталася до поліції із заявами про притягнення відповідача до відповідальності. Дільничний інспектор у червні цього року повідомив їй, що проти відповідача розпочата кримінальна справа про скоєння ним домашнього насильства. Крім цього, відповідач не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних платежів, чим завдає значних матеріальних збитків та дуже негативно впливає на неї. Їй прикро, що дорослий син не тільки не допомагає їй виховувати сиріт, утримувати їх матеріально, але й принижує її честь та гідність, завдає матеріальних збитків, веде себе як антисоціальна особа. Враховуючи вищенаведене, вона звертається до суду, сподіваючись усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення із житлового приміщення відповідача. Вважає, що саме таке рішення суду забезпечить нормальні умови проживання для дітей, їх подальшого розвитку, навчання та формуванню навичок здорового способу життя і буде відповідати всім нормам діючого законодавства. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляється. Тому вона просить суд виселити [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] , та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, але вона надала заяву про слухання справи за її відсутності, на позові наполягає. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До Мелітопольського міськрайонного суду повернулися конверти з відміткою листоноші «по закінченню терміну зберігання» так як адресата не було дома та він не отримує поштове повідомлення. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5\~ст.263\~ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено\~в судовому\~засіданні,\~позивач [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування квартири, зареєстрованому в реєстрі за №821 від 30.08.2016 року, витягом із Реєстру прав на нерухоме майно (а.с.7-9). Згідно довідки ТОВ «ПБК «Акві-Буд» від 05.06.2019 року разом з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мешкають її син [PERSON] [INFO] , та її онуки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Згідно матеріалів справи було встановлено, що відповідно до Рішень виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 135/12, № 135/13 від 16.08.2012 року та Рішення № 65/16 від 23.04.2014 року [PERSON] призначено опікуном над малолітніми онуками: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.10-12). У позовній заяві [PERSON] зазначила, що старший онук [PERSON] проживає разом зі нею постійно, а молодші онуки [PERSON] та [PERSON] навчаються у Запорізькій загальноосвітній школі-інтернат № 7 для дітей І-ІІ ступенів. Судом згідно матеріалів справи було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , разом із позивачем та дітьми мешкає син позивача [PERSON] [INFO] , який тривалий час зловживає спиртними напоями, вчиняє п`яні дебоші, сварки, бійки, систематично руйнує та псує жиле приміщення, ламає меблі, виражається нецензурною лайкою. Відповідач [PERSON] зчиняє постійні скандали із застосуванням нецензурної лайки та фізичного насильства, вимаганню грошей. Вищевказані протиправні дії відповідача [PERSON] підтверджуються копіями постанов Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №320/6760/18 від 12.10.2018 року та № 320/10028/18 від 20.12.2018 року, якими [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ч.1, 2 ст. 173-2 КупАП (а.с.14-15). Згідно характеристики з місця проживання, [PERSON] [INFO] характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, веде себе агресивно по відношенню до родини та сусідів. За характером неспокійний, неврівноважений (а.с.16). Крім того за заявою позивача [PERSON] до ЄРДР за №12019080140001566 внесено відомості про кримінальне правопорушення за ст.126-1 КК України відносно [PERSON] (а.с.20) Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник [PERSON] в принципі не може бути обмежений у праві користування своїм майном, яким є житлове приміщення квартири, реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні права користування житлом за його власниками без обмежень. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Також, відповідно до ст. 157 ЖК України, передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖК України, зазначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи,\~якіпроживають\~разом з\~ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене,

Outcome: approved