Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання припиненими трудових відносин, відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, посилаючись на те, що в період з 06 серпня 2013 року по 29 грудня 2014 року вона працювала в м. Севастополі Автономної Республіки Крим. У зв'язку з окупацією території Криму Російською Федерацією та її несприйняттям цього факту, вона була вимушена розірвати трудовий договір, укладений з [PERSON] і виїхати на місце постійного проживання в смт. Іванівка, Херсонської області. Розірвання трудового договору 29 грудня 2014 року було здійснено за російським законодавством всупереч українському законодавству, що перешкоджає їй набути стутусу безробітної та отримувати соціальні виплати, звернувшись до Іванівського районного центру зайнятості. Просить суд визнати припиненими трудові відносини між нею та [PERSON] за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги визнала повністю, посилаючись на те, що працює приватним підприємцем, 06 серпня 2013 року вона уклала трудовий договір із позивачкою на виконання роботи продавця непродовольчих товарів, 29 грудня 2014 року трудовий договір з позивачкою був розірваний, позивачка звільнена з роботи за власним бажанням. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 06 серпня 2013 року між фізичною особою, яка використовує найману працю [PERSON] та [PERSON]. був укладений безстроковий трудовий договір за № 27011302124, зареєстрований в Севастопольському міському центрі зайнятості, на виконання позивачкою роботи продавця непродовольчих товарів (а.с.6-7); 14 вересня 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с.5). Згідно п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є припинення правовідношення. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпПУ працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерством праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745 з відповідними змінами та доповненнями (далі - Наказ), передбачено, що на державну службу зайнятості покладено функції по реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Згідно п. 8 Наказу в разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів. На підставі цього запису відповідальна особа центру зайнятості робить на трьох примірниках трудового договору запис про зняття з реєстрації трудового договору. Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-УІІ від 15 квітня 2014 року (далі - Закон № 1207-УІІ від 15 квітня 2014 року) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя визначається тимчасово окупованою територію. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 1207-УІІ від 15 квітня 2014 року в редакції від 20 жовтня 2014 року для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону № 1207-УІІ від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Із трудового договору № 27011302124 від 06 серпня 2013 року, укладеного між фізичною особо-підприємцем [PERSON] та [PERSON] (після шлюбне прізвище - [PERSON]), на виконання роботи продавця непродовольчих товарів, видно, що він укладений на невизначений строк, зареєстрований Севастопольським міським центром зайнятості 06 серпня 2014 року, розірваний 29 грудня 2014 року за власним бажанням з посиланням на норми трудового права Російської Федерації, трудовий договір знято з реєстрації Севастопольським міським центром зайнятості (а.с.6). Згідно довідки Іванівського районного центру зайнятості від 08 вересня 2015 року [PERSON] відмовлено у наданні статусу безробітного на підставі п.п. 2 п. 7 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу у зв'язку з встановленням факту зайнятості особи (а.с.8). Суд дійшов висновку про те, що фізичною особою-підприємцем [PERSON] в порушення законодавства України у трудовому договорі, укладеного із позивачкою, зроблено запис про підстави припинення трудових відносин - за власним бажанням, з посиланням на норми трудового законодавства держави-окупанта. Не дивлячись на те, що у трудовому договорі відсутні підстави його припинення з посиланням на відповідну статтю Кодексу законів про працю України, вказаний трудовий договір був знятий з обліку Севастопольський міським центром зайнятості. При зверненні позивачки до Іванівського районного центру зайнятості їй було відмовлено у наданні статусу безробітної у зв'язку з встановленням факту зайнятості, тобто трудовий договір, укладений між сторонами, Іванівським районним центром зайнятості не визнаний припиненим та таким, що знятий з реєстрації, так як розірвання трудового договору проведено в супереч трудового законодавства України. Таким чином, відповідачка та Севастопольський міський центр зайнятості діють у порядку не передбаченому законом, і їх рішення про припинення трудових відносин з позивачкою та зняття трудового договору з реєстрації є недійсними і не створюють правових наслідків для позивачки та порушують її право на отримання статусу безробітної. Проте факт припинення трудових відносин між відповідачкою та позивачкою за власним бажанням знайшло підтвердження у судовому засіданні. За таких обставин суд вважає, що є підстави для визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та [PERSON], відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На підставі викладеного та

Outcome: approved