Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку. У позовній заяві покликається на ту обставину, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2009 року вона є спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO]. Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS]. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно стверджується, що вона, [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. У даному житловому будинку зареєстровано місце проживання також відповідача [PERSON], який є її рідним братом. Відповідач зареєстрований у спірній квартирі, однак не проживає у ній більше десяти років, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації у м. Мурманськ. Окрім того, відповідач відмовився від оформлення спадкового майна після смерті мами і відступив свою частку на її користь. Після цього він виїхав на постійне місце проживання у Росію і тепер не має фізичної можливості знятися з реєстраційного обліку, хоча й запевняв її, що це зробить самостійно. Він двічі направляв до Володимир-Волинського центру надання адміністративних послуг заяви про зняття його з реєстраційного обліку, однак йому у цьому відмовляли, покликаючись на те, що це можна робити лише у присутності особи, яка звертається з даною заявою. Оскільки добровільно знятись з реєстрації за цією адресою відповідач не може і не бажає, вона змушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою, оскільки реєстрація відповідача у даній квартирі створює їй певні незручності та позбавляє права користуватися та розпоряджатися належним їй майном на свій розсуд.. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування належною їй квартирою за вказаною адресою та зняти його з реєстрації. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до суду не з»явився, пояснень стосовно даного позову до суду не надіслав. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім»ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника жилого приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію права власності та копією свідоцтва про спадщину. Як вбачається з копії будинкової книги, відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України, в належній позивачці на праві приватної власності квартирі зареєстроване місце проживання також і відповідача. Доводи позивача про те, що відповідач більше року не проживає у спірній квартирі, підтверджуються копією паспорта [PERSON], в якому зроблено відмітку про те, що він зареєстрований у м. Мурманськ Російської Федерації, [ADDRESS]. Враховуючи ту обставину, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік, проживає за іншим місцем проживання, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід задовольнити. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позову в частині позовних вимог про зобов»язання зняти відповідача з реєстрації місця проживання з огляду на наступне. Суд вважає звернення до суду з такою позовною вимогою передчасним і таким, що не підлягає задоволенню, так як відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державним органами на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням, відмова у вчиненні такої дії може бути оскаржена в суді у порядку адміністративного судочинства. За таких обставин у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Судові витрати, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд покладає на відповідача.

Outcome: partial