Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про скасування свідоцтва про право на спадщину та усунення від права спадкування, зокрема просить скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий № 2-2077, виданого [PERSON] державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори 10.11.2005 року та усунути від права на спадкування [PERSON] за померлою матір'ю [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року померла її бабуся [PERSON] з якою вона проживала однією сім'єю все своє життя до її смерті, так як її мати [PERSON] померла [INFO]. Проживаючи разом з бабусею [PERSON] позивач надавала їй матеріальну допомогу так як бабуся постійно хворіла та потребувала постійного стороннього догляду. Також зазначає, що після смерті бабусі залишилася проживати її будинку в [ADDRESS], фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а тому вважає, що прийняла спадщину. Однак після смерті бабусі [PERSON] відповідач [PERSON], яка є її донькою, обманним шляхом заволоділа спадковим майном та оформила свідоцтво про право на спадщину, у зв'язку з цим просить скасувати свідоцтво про право на спадщину Крім того також зазначає, що відповідач [PERSON] жодним чином не допомагала своїй матері, не спілкувалася з нею, а всі обов'язки по утриманню [PERSON] виконувала вона [PERSON] Таким чином вважає, що відповідач [PERSON] ухилилася від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, своєї матері [PERSON], а тому просить суд усунути її від права на спадкування за померлою матір'ю. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач та її представник проти позову заперечили, вважають позов безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства. При цьому зазначили, що відповідач є єдиною спадкоємицею після смерті матері. До того ж позивачем не доведено в ході судового розгляду факту родинних зв'язків позивача [PERSON], як внучки, та померлої [PERSON], як бабусі та те, що позивач прийняла спадщину за померлою бабусею. Також зазначили, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину було видане у 2005 році і з того часу жодних претензій позивач не висловлювала. Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає норми чинного ЦК України, поряд з тим до правовідносин у справі мають бути застосовані норми ЦК України 1963 року, проте заяви про зміну підстав позову, в порядку визначеного ЦПК України, позивачем не заявлялося. До того ж не позивачем не доведено, що [PERSON], як донька померлої [PERSON], не допомагала свій матері, не доглядала за нею. У зв'язку із зазначеним просили в задоволенні позову відмовити. Третя особа Мукачівська районна державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради народних депутатів, будинок в [ADDRESS] на підставі рішення Кольчинської селищної ради від 16.04.1981 року № 32 на праві приватної власності належав [PERSON] Право власності [PERSON] на будинок також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.10.2005 року № 8678977. Згідно з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.11.2000 року [PERSON] померла [INFO] року. Після її смерті відкрилася спадщина на будинок в [ADDRESS]. Як вбачається із копії спадкової справи № 445/2002 за померлою [PERSON], [INFO] року до Мукачівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася [PERSON] 10.11.22005 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори на підставі ст. 529 ЦК України 1963 року та п.п. 2, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємицею майна [PERSON], як померла [INFO] року, є її донька [PERSON] Спадкове майно складається з будинку в [ADDRESS]. Згідно з ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК України 1963 визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Також як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК України 1963 року. Як вже було зазначено, що [PERSON] померла [INFO] року, а таму саме цей момент слід вважати часом відкриття спадщини. До того ж, як стверджується сторонами, спадщина була прийнята спадкоємцями. За таких обставин суд приходить до висновку, що відносини у цій справі регулюються зокрема нормами чинного на момент відкриття спадщини законодавства в тому числі ЦК України 1963 року. При цьому суд відкидає заперечення представника відповідача з приводу того, що суд не вправі при вирішенні справи керуватися нормами ЦК України 1963 року, оскільки позивач в позові вказує на норми чинного ЦК України та заяви про зміну підстав позову, в порядку визначеного ЦПК України, не заявляв. Дійсно, як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує на положення ЦК України, які регулюють відносини з приводу спадкування. Поряд із цим, враховуючи, що підставами позову є фактичні обставини, що мають місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Як норми ЦК України та і норми ЦК України 1963 року враховуються в даних правовідносинах остільки, оскільки не суперечать їх змісту та пріоритету як відносин щодо права на спадкування і відповідають конкретним обставинам справи. Вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину та усунення від права спадкування, у контексті захисту права власності не суперечить закону, оскільки є одним із законних способів усунення перешкод у здійсненні цього права. Відповідно до ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею ст. 527 ЦК України 1963 року визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Також в ч. 2 ст. 529 ЦК України 1963 року зазначено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Таким чином Закон також прирівнює до спадкоємців першої черги онуків за відповідних умов. Згідно з свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER], батьками такої є [PERSON] та [PERSON] Також відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2015 року, мати позивача [PERSON] померла [INFO] року. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження від 12.05.2015 року батьком матері позивача [PERSON], яка народилася [INFO] року, є [PERSON] Також відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.02.1951 року, шлюб між батьками матері позивача [PERSON] та [PERSON] був укладений 09.11.1950 року. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] є онукою померлої [PERSON] Мати позивача, яка за законом є спадкоємицею першої черги за своєю померлою матір'ю [PERSON], на час відкриття спадщини за [PERSON] померла, а відтак в силу ч. 2 ст. 529 ЦК України 1963 року позивач є спадкоємицею першої черги за законом за померлою бабусею [PERSON] Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначає, що прийняла спадщину за померлою бабусею [PERSON] в порядку та у спосіб визначених законом. Статтею 548 ЦК України 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Аналогічні норми також містить і ЦК України. При цьому для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з ст. 549 ЦК України 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до статті 553 ЦК України 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Слід заначити, що Верховний Суд України висловив правову позицію в постанові від 06.02.2013 року в справі № 6-167цс12 відповідно до якої прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено судом, відповідно до довідки від 08.04.2015 року № 650, виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради, [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] з дня народження тобто з 10.04.1975 року по 11.01.2008 року. Зазначене також підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого [PERSON] Також встановлено, що на день смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, разом з нею була зареєстрована та проживала в будинку в [ADDRESS] її онука [PERSON], що стверджується довідкою № 650, виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради в жовтні 2005 року. До того ж довідкою від 03.12.2015 року № 3390, виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради, стверджується, що до дня смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, така проживала в будинку в [ADDRESS] разом з онукою [PERSON], які вели спільне господарство. Як показала допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], що є двоюрідною сестрою відповідача [PERSON] Також показала, що їй відомо про те, що [PERSON] фактично не спілкувалася зі своєю матір'ю [PERSON] В свою чергу [PERSON] проживала разом зі своєю бабусею [PERSON] в будинку в [ADDRESS], принаймі два останні роки до дня її смерті, а також залишилася проживати в будинку після цього. Крім того показала, що [PERSON] проводила до будинку газ. Зазначене також підтверджується і нотаріально посвідченої заявою [PERSON] від 10.04.2015 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з [PERSON] з 1993 року. При цьому показала, що [PERSON] разом з чоловіком, дітьми та бабусею проживали в будинку в [ADDRESS]. Останніх два роки свого життя [PERSON] хворіла та перебувала в лежачому стані, за якою доглядала сім'я [PERSON] Крім цього показала, що [PERSON] залишилася проживати в будинку після смерті бабусі. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 19.11.2015 року [PERSON] повідомила, що вона працює медичною сестрою та надавала медичну допомогу [PERSON], яка в останні роки свого життя була прикута до ліжка. ЇЇ щоденно до [PERSON] привозива [PERSON] та жодного разу вона не бачила, щоб [PERSON] була біля своєї матері, за якою постійний догляд здійснювала [PERSON] Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 05.11.2015 року [PERSON] повідомила, що є двоюрідною сестрою [PERSON], яка не спілкувалася зі своєю матір'ю [PERSON] ніякої допомоги не надавала, так як така була прикута до ліжка більше двох років. Постійний догляд за [PERSON] здійснювала [PERSON] На спростування зазначених обставин сторона відповідача представила суду наступні докази. Як показала допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], що їй відомо про те, що [PERSON] 1993 році вийшла заміж та переїхала проживати в с. Лавки Мукачівського району. Також показала, що [PERSON] ніколи прикутою до ліжка не була та її похорон робила її дочка [PERSON] Відповідно до акту від 07.11.2015 року, складеного [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] з вересня 1993 році не проживає будинку в [ADDRESS]. Згідно заяви [PERSON] від 08.11.2015 року, така стверджує, що [PERSON] з вересня 1993 року переїхала проживати в с. Лавки Мукачівського району. Аналогічного змісту заяви також подали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, суд критично ставиться до наданих стороною відповідача доказів, що спростовують факт проживання в спадковому будинку, а відтак і прийняття спадщини позивачем, оскільки такі не в повній мірі відповідають вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України відповідно до яких джерелами доказів можуть бути зокрема письмові (є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи) та показання свідків. Як про це звертає увагу Верховний Суд України в п. 27 Постанови Пленуму № 2 від 12.06.2015 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», що не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази (стаття 64 ЦПК). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що письмові заяви [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не відповідають зазначеним вище вимогам, а тому не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки перешкод для їх допиту безпосередньо в судовому засіданні не встановлено. Аналогічне стосується і акту від 07.11.2015 року. Більше того ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із врахуванням наведеного вище, оскільки позивач з моменту народження по 2008 рік була зареєстрована в будинку, проживала в ньому до дня та після смерті [PERSON], оцінивши в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що як воля так і дії [PERSON] свідчили про те, що остання фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком в [ADDRESS], в порядку та строк, визначених законом, а тому вважається такою, що спадщину прийняла. Статтею 561 ЦК України 1963 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому, ні ст. 561 ЦК України 1963 року, ні ст. 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва, у той час як свідоцтво є лише документальним підтвердженням права власності на спадкове майно (ст. 560 ЦК України 1963 року). Більше того ч. 3 ст. 1296 ЦК України передбачає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом прийняла спадщину, а тому є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини. Зазначене також знайшло своє підтвердження і в постанові Верховного Суду України від 14.05.2014 року (справа N 6-42цс14) де Суд зробив висновок про те, що оскільки відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч. 5 ст. 1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Вирішуючи спір суд також вважає за необхідне звернути і на наступне. Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути зокрема довідка, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Крім того в п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, яка булла чинною на момент видачі оскаржуваного свідоцтва заначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути зокрема довідка відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. При цьому зі спадкової справи слідує, що на підтверження обставин фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном відповідачем нотаріусу було подано довідку від 06.10.2005 року, видану виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради, відповідно до якої стверджується, що [PERSON] дійсно прийняла спадщину, оскільки протягом грудня 1998 року - червня 1999 року обробляла земельну ділянку та провела ремонт будинку в [ADDRESS]. Поряд з тим не містить в спадковій справі відсутня інформація про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним чи був зареєстрований. При цьому спадкова справ містить довідку від жовтня 2005 року, видану виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради, відповідно до якої також стверджується, що на день смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, разом з нею була зареєстрована та проживала в будинку в [ADDRESS] її онука [PERSON] Також суд не бере до уваги заперечення представника відповідача з приводу того, що в ході судового розгляду не доведеного родинного споріднення [PERSON] та її бабусі [PERSON], оскільки така обставина встановлена судом, виходячи з аналізу доказів в їх сукупності, представлених суду. До того ж, проти такого не заперечувала і сам відповідач [PERSON] Крім цього, хоч сторона відповідача і не заявляла про застосування позовної давності, про те суд враховує те, що перебіг позовної давності обчислюється від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила і оскільки позивач дізналася про такий факт тільки на початку 2015 року та в будь-якому випадку спадщина належить позивачу з моменту її відкриття, а отже відсутні підстави застосування позовної давності. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, із врахуванням обраного способу захисту, суд приходить до висновку, що [PERSON] прийняла у встановлений законом порядку спадщину за померлою бабусею [PERSON] як спадкоємець першої черги, така належить позивачу з моменту відкриття спадщини і порушені права позивача потребують захисту, а тому позовні вимоги в частині скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий № 2-2077, виданого [PERSON] державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори 10.11.2005 року є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Розглядаючи позовні вимоги про усунення від спадкування суд виходить з наступного. Оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України суд аналогічно приходить до висновку, що при вирішенні цієї позовної вимоги слід керуватися нормами ЦК України 1963 року. Так відповідно до ст. 528 ЦК України 1963 року не мають права стати спадкоємцями за законом батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку. При цьому суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Обґрунтовуючи позов в цій частині, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] жодним чином не допомагала своїй матері, не спілкувалася з нею, а всі обов'язки по утриманню [PERSON] виконувала вона. Також зазначає, що займалася похованням бабусі [PERSON], що підтверджує довідкою № 3261 від 13.10.2005 року, виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради. При цьому судом встановлено, що [PERSON] дійсно хворіла та потребувала медичного допомоги та стороннього догляду, що стверджується випискою з історії хвороби. В той же час, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить висновку про відсутність підстав вважати про те, що [PERSON] саме злісно ухилялася від виконання покладених на неї обов'язків по утриманню матері та такі обставини не підтверджені в судовому порядку. Сам факт, що [PERSON] деякий час не спілкувалася з матір'ю та хто займався її похованням не є достатньою правовою підставою для усунення від спадщини у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 487,20 грн. (1/2 від загального розміру позовних вимог) судових витрат.

Outcome: partial