Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення документів для виїзду за кордон для неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], а також дозволу на виїзд сина за межі України з метою відпочинку та оздоровлення до країн Шенген зони, без згоди батька [PERSON] у супроводі матері в період з 16.06.2015 року по 01.09.2015 року, з 20.12.2015 року по 20.01.2016 року, а також з 01.06.2016 року по 01.09.2016 року. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що з 06.09.2003 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.07.2014 року. Від даного шлюбу у них 14.02.2005 року народився cин [PERSON]. Після розірвання шлюбу син проживає з нею та перебуває на її утриманні. З метою оздоровлення, а також розширення світогляду та інтелектуального розвитку сина вона має намір поїхати з ним на відпочинок за кордон. Проте батько дитини відповідач [PERSON] безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд сина за кордон та виготовлення документів для виїзду за кордон дитини, що порушує права останнього на відпочинок та оздоровлення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на мотиви викладені у заяві. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча судом приймалися необхідні міри для належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За даних обставин, суд вважає за можливе розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов'язки та фактичні взаємовідносини сторін та позивач проти заочного розгляду справи не заперечує. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.2009 року, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.07.2014 року. Від даного шлюбу у сторін 14.02.2005 року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ИД № 000669, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], \~проживає разом з позивачем в [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Між сторонами не досягнуто згоди щодо виїзду дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення, а саме в країни Шенген зони у супроводі матері. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних \~чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із вимогами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена\~ \~\~можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією\~ \~\~України та Конвенцією\~ \~\~про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, \~визначають право дитини на відпочинок та охорону здоровя. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають \~право дитини залишати будь-яку країну, \~включаючи власну, \~і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до \~вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» \~за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, у згоді на виїзд за межі України повинні бути зазначені держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, у тому числі, право на відпочинок, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити та надати дозвіл на оформлення [PERSON] документів для виїзду за кордон для неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], а також надати тимчасовий дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України а саме в країни Шенген зони, без згоди батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] в період з 16.06.2015 року по 01.09.2015 року, з 20.12.2015 року по 20.01.2016 року, а також з 01.06.2016 року по 01.09.2016 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved