Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2016 року вона є власником квартири №27 в будинку №373, розташованому по вул. Нахімова в м. Ізмаїлі Одеської області. В зазначеній квартирі зареєстровані колишній власник та члени його сімї, які не проживають в даній квартирі з липня 2016 року. Зазначає, що відповідачі спірною квартирою не користуються, обов'язки по оплаті житлово-комунальних послуг не виконують. Через реєстрацію відповідачів вона несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та обмежена у праві розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Сторони, а також третя особа, будучи своєчасно та належним чином сповіщеними про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Позивач направив представника з належним чином посвідченими повноваженнями. Відповідачі клопотання про відкладення розгляду справи не надіслали, своєї думки щодо позову не висловили. Третя особа звернулася із заявою про розгляд справи у відсутність представника. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства свідчить про те, що право члена сімї власника квартири або іншої особи, яка зі згоди останнього у встановленому законом порядку вселилася (зареєструвалася) до (в) будинку (квартири), користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника квартири або іншої особи, яка зі згоди останнього у встановленому законом порядку вселилася до квартири, на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на неї, а відтак припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сімї та інших проживаючих осіб на користування цим житлом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла ст.ст.810, 814 ЦК України. Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи. Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року (головуючий Дьоміна О.О.), а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть тощо. Так, у судовому засіданні встановлено, що 28.07.2016 року укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.5-7). Як вбачається з копії будинкової книги, а також довідок Ізмаїльського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 03.02.2017 року відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с.9-12, 20-22). За змістом акту, складеного КП «Житсервіс-2» 22.02.2017 року, відповідачі в квартирі [ADDRESS] не проживають з липня 2016 року (а.с.28). Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] продав спірне житло, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] не набули самостійного права на нього з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо ст.810 ЦК України, ст.ст.61, 64 ЖК України), а також зважаючи на те, що право останніх на проживання (реєстрацію) у спірній квартирі похідне від права колишнього власника, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved