Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати грошове зобов`язання [PERSON] як правонаступника померлого [PERSON] перед Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» по Кредитному договору № 014/1742/82/89588, укладеному 18 липня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», - припиненим виконанням, проведеним належним чином; стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь [PERSON] 4 821,70 Долар США, що за курсом 24,9196 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.01.2020 року складає 120 154,84 грн. безпідставно набутих коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18 липня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» укладено Кредитний договір № 014/1742/82/89588. Відповідно до умов договору Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 15 300 Доларів США 00 центів строком користування до 18 липня 2017 року включно, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за названим Кредитним договором 18 липня 2007 року, між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , було укладено договір поруки № 014/1742/82/89588/2. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті чоловіка позивач продовжила погашати заборгованість за кредитним договором. З розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 014/1742/82/89588 від 18 липня 2007 року, що знаходиться в матеріалах цивільної справи № 645/4476/18, провадження № 2/645/288/19, яка розглядалась в Фрунзенському районному суді м. Харкова, за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, останній стало відомо, що Банк, всупереч ст. 1218 ЦК України, після [INFO], продовжував нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. При цьому, станом на дату смерті заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором № 014/1742/82/89588 від 18 липня 2007 року становила - 13 798,90 Доларів США, а Позивачем після смерті Позичальника було погашено заборгованості на загальну суму 18 620,60 Долар США, внаслідок чого виникла переплата (безпідставно набуте майно). Позивач вважає, що правові підстави набуття Відповідачем 4 821,70 Долар США (сума пепреплати) відсутні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Незважаючи на вказане, АТ «Райффайзен Банк Аваль» факт виконання грошового зобов`язання не визнає та продовжує нарахування заборгованості. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на доводи вказані в позові та докази які знаходяться у матеріалах справи. Відповідач АТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з`явився, проти позовних вимог [PERSON] заперечує, надав відзив, в якому зазначив, що зі змісту позовної заяви вбачається відсутність будь-яких підстави на підтвердження порушення прав та/або інтересів позивача з огляду на відсутність доказів на підтвердження виконання нею грошового зобов`язання, про припинення якого вона просить, та сплати нею коштів на виконання зобов`язання. Крім того, відповідач зазначає, що правовідносини, що виникли між позивачем, як спадкоємцем позичальника, та кредитором, не є кондикційними зобов`язаннями, а тому до них не можуть бути застосовані приписи ст. 1212 ЦК України. Також, на виконання ухвали суду про витребування доказів, АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав інформацію про рух грошових коштів по кредитному рахунку № [NUMBER] коли саме, ким та в якому розмірі сплачувались грошові кошти на вище зазначений рахунок. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] 18 липня 2007 року укладено Кредитний договір № 014/1742/82/89588. За умовами договору банк надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 15 300 доларів США строком користування до 18 липня 2017 року включно, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. 18 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки № 014/1742/82/89588/2, за яким поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором від 24.09.2007 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про смерть. У вересні 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/1742/82/89588 від 18.07.2007 року у розмірі 6135,18 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 164870 грн. 83 коп., а також судовий збір у розмірі 2473 грн. 06 коп. Разом з позовною заявою позивач отримала розрахунок, наявний у матеріалах справи, згідно якого вбачається, що станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 014/1742/82/89588 від 18 липня 2007 року становила - 13 798,90 доларів США, яка складалась з наступного: 13645,88 доларів США - залишок заборгованості за кредитом (дванадцята колонка розрахунку) 153,02 долари США - залишок заборгованості за відсотками (тринадцята колонка розрахунку). Як, також, вбачається з розрахунку заборгованості після смерті позичальника позивачем погашено заборгованості на загальну суму 18 620,60 доларів США, з яких: 9820,88 доларів США - погашено заборгованості за кредитом (п`ята колонка розрахунку) 8799,72 доларів США - погашено заборгованості за відсотками (шоста колонка розрахунку) Отже, заборгованість за кредитним договором № 014/1742/82/89588 від 18 липня 2007 року перед кредитором спадкодавця відсутня та наявна переплата: 18 620,60 доларів США - 13 798,90 доларів США = 4 821,70 долар США Викладені у розрахунку дані підтверджуються і наданою відповідачем суду інформацією про рух грошових коштів по кредитному рахунку № [NUMBER] . Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 608 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною третьою статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Спадкування, тобто перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Суд погоджується з позицією позивача, що правовідносини, що виникли між банком і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку ст. 1282 ЦК України. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання за кредитним договором входять до складу спадщини. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями (дружиною та сином) померлого [PERSON] , що прийняли спадщину, звернувшись в установленому законом порядку до нотаріуса з відповідною заявою та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом, копії додаються. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання за договором, таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 014/1742/82/89588 від 18 липня 2007 року погашена, однак, відповідач факт виконання грошового зобов`язання не визнає та продовжує нарахування заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості. При цьому, висловлена у відзиві позиція відповідача щодо відсутності доказів порушення прав позивача спростовується наявними у матеріалах справи розрахунком та інформацією про рух грошових коштів. Крім того, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Тобто, правові підстави набуття відповідачем 4821,70 долару США відсутні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про безпідставність доводів відповідачав у справі та обґрунтованість вимог позивача, а тому задовольняє позов [PERSON] .

Outcome: approved