Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх сина [PERSON] [INFO]. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з відповідачем по справі вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2008 року, від яких вони мають дитину - [PERSON] [INFO]. Восени 2011 року їх сімейні відносини припинилися, і вони з відповідачем однією сім'єю не проживають, дитина проживає з нею. 14 вересня 2013 року вона уклала шлюб з [PERSON], який з однорічного віку дитини допомагає їй у вихованні і утриманні сина, дитина вважає його своїм батьком, а відповідача по справі дитина не знає. Після того як відповідач покинув сім'ю, він життям сина фактично не цікавиться, участі у житті дитини не приймає, не цікавиться здоров'ям та його навчанням, за місцем проживання він не з'являється. У відповідача відсутні будь-які докази, які б свідчили про наявність будь-яких об'єктивних обставин та поважних причин, які перешкоджали б йому у виконанні ним батьківських обов'язків протягом такого тривалого часу-7 років. 21 травня 2014 року вона зверталась до органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної ради із заявою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] При розгляді комісією її заяви відповідачу був наданий випробувальний термін 6 місяців. Відповідач з метою заперечення її вимог, звернувся із заявою про призначення днів побачень з сином, мотивуючи тим, що вона чинить перешкоди у його спілкуванні з дитиною. 18 липня 2014 року відповідачу було призначено дні побачень з сином, а саме кожну другу та четверту неділю місяця з 11.00 до 15.00, але всупереч рішенню відповідач знехтував своїм правом, жодного разу з сином не зустрічався, тобто його звернення з відповідною заявою до органу опіки та піклування не відповідало його внутрішній волі та бажанню спілкуватись з сином. З позовними вимогами до відповідача про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів вона вже зверталась до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року її позовні вимоги були задоволені повністю. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав, скасовано та ухвалено, в цій частині, нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав залишив без змін. Позивачка вважає, що жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті сина відповідач не вчинив, активна дієва позиція у нього відсутня, а сам факт заперечень відповідача проти її вимог та оскарження судового рішення про позбавлення його батьківських прав не може свідчити про прояв його інтересу до дитини та бажання виконувати обов'язки з виховання дитини. Матеріальної допомоги на утримання дитини він також не надає, заборгованість по аліментах станом на 31.01.2018 року становить 48360,78 грн. Відповідач надав відзив на позов, в якому вказав, що не визнає позовних вимог, він бажає спілкуватися з сином, позивачка створює йому перешкоди для побачень з дитиною, аліменти він сплачує добровільно, а затримки у сплаті аліментів обумовлені поважними причинами та пов'язані з ускладненням стану його здоров'я. Так у 2016-2018 роках він тривалий час хворів та лікувався, через що вимушений був звільнитися з роботи, в зв'язку з чим має труднощі в питанні праці та заробітку, оскільки за станом здоров'я не може працювати як здорова людина, та потребує постійного лікування. Позивач у відповіді на відзив зазначила, що твердження відповідача про створення йому перешкод у спілкуванні із сином не відповідають дійсності, і є його намаганням виправдатись та не визнавати свою провину, яка полягає в ухиленні від виконання ним батьківських обов'язків, оскільки матеріальна допомога на утримання дитини, турбота про її стан здоров'я, відвідування дитячого садка, придбання одягу, їжі, іграшок, предметів для розвитку дитини, не залежать від волевиявлення та будь-яких бажань (небажань) матері дитини щодо її спілкування з батьком. Крім того, відповідачу були призначені дні побачень з дитиною, але він у призначені дні до сина не приїздить. Аліменти він ніколи не сплачував добровільно, стягнення аліментів провадиться згідно з виконавчим листом, а відповідач всіляко ухилявся від їх сплати, не повідомляв державного виконавця про зміну місця роботи. Посилання на хворобу і тривале лікування не може виправдати самоусунення відповідача від матеріального забезпечення дитини, оскільки додані ним листки непрацездатності про нетривале, декілька днів амбулаторне лікування та листок непрацездатності про стаціонарне лікування не можуть бути причиною несплати аліментів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові та просила суд позбавити відповідача батьківських прав. Також доповнила, що з 2011р. по 2014р. відповідач бачив їх сина тільки два рази, потім коли вона зверталась до органу опіки у 2014 році, [PERSON] два чи три рази приходив до дитини, однак під час цих побачень дитина гралася на дитячому майданчику у піску, а відповідач в цей час був не з дитиною, а тільки з'ясовував з нею їхні стосунки між собою, тобто в час побачень, самій дитині ніякої уваги не приділяв. Останні чотири роки тобто с 2014 руку відповідач їх сина взагалі не бачив та не приймав будь яких мір для побачення з ним, за весь час з народження сина, починаючи з 2011 року, відповідач жодного разу не був у дитячому садочку, на жодному дитячому святі(новий рік, 8-ме березня та ін.). На час розгляду даної справи дитина перейшла у 2-й клас, а відповідач навіть не знає у якій школі навчається їх син і які у нього успіхи, він жодного разу не поцікавився станом здоров'я дитини, хоча їх дитині тривалий час хворіла, т.я. лікарі ставили діагноз - затриманий психічний розвиток з недорозвитком пізнавальних процесів та незрілістю емоційно-вольової сфери. Загальне недорозвинення мовлення І рівня. В зв'язку з чим дитині рекомендовано навчання за програмою для дітей з порушенням мовлення до початку шкільного навчання. Корекційно-розвиткові заняття з вчителем дефектологом. За всі 8 років відповідач тільки один раз зробив дитині подарунок на день народження, жодного разу не привітав з новим роком чи іншими святами. Їх син [PERSON] батьком називає зовсім іншу особу, яка виховує його з однорічного віку і до теперішнього часу, яким є її новий чоловік [PERSON], а [PERSON] дитина майже не знає і не пам'ятає його, оскільки бачив його тільки кілька разів по декілька хвилин, а останні чотири роки відповідач взагалі не з'являється до дитини. Її новий чоловік, який виховує [PERSON] з однорічного віку і якого він називає батьком, має бажання усиновити [PERSON], оскільки іншого справжнього батька останній навіть не знає. Відповідач проти задоволення позову заперечував, навівши підстави, зазначені у відзиві на позов та пояснив, що аліменти тривалий час не сплачував, оскільки хворів та позивач перешкоджала йому бачитись з сином. Свідок [PERSON] пояснив, що він є чоловіком позивачки - офіційно з 2013 року, однак фактично він виховує сина сторін [PERSON] з однорічного віку, за 7 років фактичного проживання з позивачем, біологічного батька дитини [PERSON] він бачив тільки 2 рази, а саме в судових засіданнях, коли були суди в 2015 та 2016 роках стосовно позбавлення останнього батьківських прав. За ці сім років відповідач подарував сину тільки одну іграшку, а під час кількох побачень за рішенням органу опіки, дитина гралася в пісочниці, а останній в цей час тільки з'ясовував стосунки з колишньою дружиною, при цьому самій дитині ніякої уваги не приділяв. Свідок [PERSON], який є хрещеним батьком дитини сторін, пояснив що він останній раз бачив свого хрещеного [PERSON], коли йому було 1 рік. З 2011 року і по теперішній час він з відповідачем [PERSON] один чи два рази приїздили, щоб побачити хрещеного, однак їм не відчинили, оскільки не було нікого вдома. Свідок [PERSON] пояснив, що він також 2 чи 3 рази разом з [PERSON] приїздили до позивачки та їх сина [PERSON], в один з разів [PERSON] привіз останньому подарунок, що і як відбувалося далі він не знає, оскільки в цей час перебував в автомобілі. Від третьої особи Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради надійшов відповідний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та письмова заява, в якій вони просять розгляд справи проводити за відсутності їх представника про що всі сторони не заперечували. Перевіривши письмові докази, вислухавши пояснення сторін, свідків та надавши їм належну оцінку в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, в матеріалах справи є копія свідоцтва про народження [PERSON] [INFO], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] - сторони у справі (а.с.10). Сторони не заперечують, що з осені 2011 року сімейні відносини між ними припинилися і дитина залишилася проживати разом з матір'ю. 14.09.2013 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] і її прізвище після одруження стало [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11). Відповідно до довідки про склад сім'ї від 05.02.2018 року дитина проживає разом з матір'ю та її чоловіком [PERSON].(а.с.12). З тих підстав, що [PERSON] ухилявся від участі у вихованні та утриманні сина, [PERSON] у 2015 році зверталась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року позовні вимоги були задоволені повністю. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено, в цій частині, нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2015 року в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав залишив без змін (а.с.13-14). При цьому підставою для залишення рішення апеляційної інстанції без змін в частині відмови позивачу в позбавленні батьківських прав стало не доведення позивачем факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню до дитини. При новому судовому розгляді за новим позовом, судом було проаналізовані всі доводи позивача, в тому числі повторно проаналізовані, як доводи позивача, з якими вона вперше зверталася до суду, а також нові докази та підстави в їх сукупності, що виникли вже після ухвалення рішення вищім спецсудом, тобто після 11.02.2016 року. На виконання рішення в частині стягнення аліментів був виданий виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.03.2015 року, і до повноліття дитини (а.с.15). Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні в Амур-Ніжньодніпровському відділі державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ в Дніпропетровській області, заборгованість по сплаті аліментів станом на 31.01.2018 року становить 48360,78 грн. (а.с.16-18). В зв'язку з чим питання про стягнення аліментів повторно не вирішується. 18.07.2014 року рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради у м.Дніпропетровську за №181/2 [PERSON] були призначені дні побачень із малолітнім сином [PERSON] (а.с.19). Незважаючи на це, відповідач не цікавився здоров'ям, вихованням та навчанням сина та не виконує вказане рішення з приводу побачення з дитиною. Так [PERSON], відповідно до витягу з протоколу №383-а діагностичного засідання ОПМПК від 14.04.2014 року, має певні вади психічного розвитку, діагноз - затриманий психічний розвиток з недорозвитком пізнавальних процесів та незрілістю емоційно-вольової сфери. Загальне недорозвинення мовлення І рівня. В зв'язку з чим дитині рекомендовано навчання за програмою для дітей з порушенням мовлення до початку шкільного навчання. Корекційно-розвиткові заняття з вчителем дефектологом(а.с.20). При дослідженні даної довідки відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому взагалі не відомо про такий стан здоров'я сина. Коли він спілкувався з сином кілька разів у віці 4-5 років, їх син вимовляв тільки кілька слів, однак він не придав цьому ніякого значення та не цікавився у матері, чому в такому віці дитина майже не розмовляє. Також відповідно до виписки з історії хвороби дитини, що доглядом і вихованням [PERSON] займається його мати і вітчим [PERSON], а біологічний батько [PERSON] в лікарні за весь час жодного разу не з'являвся, дитиною не цікавився (а.с.21). В судовому засіданні при дослідженні вказаних документів відповідач не заперечував даних фактів, пояснивши, що не знав про таку хворобу дитини. Згідно довідки від 21.04.2017 року №65 і психолого-педагогічній характеристиці на дитину №64 від 21.04.2017 року зазначено, що [PERSON] відвідував комунальний заклад освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №402 комбінованого типу» з 2011 року, мама та вітчим [PERSON] завжди цікавляться успіхами дитини, постійно відвідують батьківські збори та свята, водять хлопчика на індивідуальні заняття, своєчасно оплачують харчування дитини в дитячому садочку, біологічного тата хлопчика в дитячому садочку жодного разу не бачили, станом на 21.04.2017 року він в садочку так і не з'являвся, тобто за 6 років перебування у дитячому садочку, батько жодного разу не приходив та не цікавився життям своєї дитини(а.с.22-23). Відповідач в судовому засіданні також не заперечував, що не відвідував жодного разу дитину в дитячому садочку, не був присутній на дитячих зборах батьків, святах, а також ніяким іншим чином не цікавився процесом вихованням дитини у садочку. Відповідно до довідки №125 від 05.02.2018 року та психолого-педагогічної характеристики на дитину №41 від 06.02.2018 року [PERSON] є учнем 1 класу Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №133» Дніпровської міської ради. Вихованням дитини займаються мати [PERSON] та вітчим [PERSON], які завжди цікавляться шкільним життям дитини, вони контролюють його успішність у навчанні, систематично відвідують батьківські збори та свята. В школі [PERSON] відвідує секцію японського бойового мистецтва «Айкідо». Біологічний батько хлопчика [PERSON] жодного разу від початку навчального року школу не відвідував, тобто також не був на батьківських зборах та шкільних святах(перший дзвоник, новорічні свята, останній дзвоник (а.с.24-25). Вказаний факт також відповідачем не заперечується, також він пояснив що не знає в якій школі навчається їх син і чи ходить він на якісь секції чи ні, оскільки не цікавився цим, на батьківськи збори та шкільні свята він не ходив, оскільки не мав не це часу. Відповідно до характеристики з місця проживання позивача, а саме голови квартального комітету №9 та сусідів [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що родина [PERSON] характеризується як хороша сім'я і люблячі батьки, які увесь вільний час присвячують дитині. Протягом 6 років вихованням дитини займаються мати і вітчим [PERSON], дитина знаходиться на їх повному забезпеченні, дитина вважає вітчима [PERSON] своїм батьком, біологічний батько не з'являється і життям дитини не цікавиться (а.с.26-28) Всі ці вищенаведені факти також були проаналізовані комісією з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпра дійшла до висновку, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення батька дитини - від виконання батьківських обов'язків [PERSON], відносно малолітнього сина - [PERSON] [INFO], яке має системний характер та рекомендувала органу опіки та піклування підготувати та надати до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради №5/5-236 від 15.06.2018 року, який було отримано на відповідний запит суду, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] (а.с.70-73). Проаналізувавши даний висновок та всі інші надані сторонами матеріали, суд приймає його до уваги та погоджується з його висновками. Так, згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Як вбачається із матеріалів справи дитина проживає разом з матір'ю і вітчимом [PERSON], на час припинення спільного проживання з відповідачем у справі сину сторін був один рік, на даний час дитині майже вісім років. Відомості, викладені в довідках дошкільного навчального закладу, загальноосвітнього навчального закладу, медичного закладу свідчать про те, що біологічний батько дитини - відповідач у справі, долею дитини не цікавився, жодного разу не відвідував ані дитячий садочок(дитячі свята), ані шкільний заклад, вихованням, піклуванням та здоров'ям дитини не займався, любов до дитини не проявляв, тобто повністю був і є відсутнім у житті дитини, вихованням і утриманням дитини, піклуванням про хлопчика весь час займалися мати та вітчим [PERSON], якого дитина і вважає батьком. При цьому наявність заборгованості по аліментам свідчить і про нехтування обов'язком щодо утримання дитини, який відповідно до ст.180 СК України є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним, а також є проявом байдужості до потреб дитини в існуванні. Зазначені факти, суд розцінює як свідоме ухилення від виховання дитини батьком, підтверджують відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків, не бажання займатися вихованням сина, наявність яких відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв'язку з чим, враховуючи відсутність будь-якого спілкування відповідача з сином досить тривалий час по відношенню до його віку, існування реальної можливості виконання батьківських обов'язків, проте їх свідоме не вчинення, неприйняття участі в матеріальному утриманні дитини, відсутність зацікавленості перебування дитини у дошкільному, загальноосвітньому навчальних закладах, відсутність турботи про його здоров'я, побут і виховання, тому суд вважає, що задоволення даного позову відповідатиме правам та інтересам дитини. При цьому посилання відповідача на перешкоди зі сторони позивачки у його спілкуванні із сином суд оцінює критично, так як вони не підтверджені доказами і не знайшли фактичного підтвердження в ході судового розгляду. Так відповідач в своєму відзиві на позов та в судовому засіданні пояснював, що позивач [PERSON] чинить перешкоди йому і не дає спілкуватися з дитиною в зв'язку з чим він в червні 2016 року звертався до органу опіки з відповідною заявою. В зв'язку з такою заявою, судом була витребувана відповідна інформація з цього приводу. Згідно з наданими Управлінням служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради відомостями від 09.07.2018 року [PERSON] дійсно 06.06.2016 року звертався до них із заявою з приводу його участі у вихованні сина [PERSON] [INFO]. На питання головуючого в судовому засіданні з приводу результату розгляду його заяви від 06.06.2016 року, останній повідомив, що він з адвокатом склав таку заяву та подав її до органу опіки та піклування, однак який результат розгляду, які дії йому необхідно робити далі, йому не відомо, оскільки після того він до того органу не звертався та не цікавився, яке було прийнято рішення. Однак 01.07.2016 року йому було надано відповідь, що вказаний спір був вже вирішений, рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, а у разі наявності перешкод з боку того з батьків, з ким проживає дитина, у спілкуванні з дитиною, слід звернутися до суду. Разом з цим, до цього часу, тобто близько двох років [PERSON] до суду за вирішенням спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не звертався і ніяких інших дій для спілкування з дитиною не вчиняв, що не заперечував в судовому засіданні. При цьому твердження відповідача [PERSON] про те що позивач [PERSON] перешкоджає йому спілкуватися з їх сином спростовуються, як дослідженими матеріалами справи, так і самими поясненнями [PERSON] в судовому засіданні, оскільки до цього часу він є батьком і має рівні права з матір'ю дитини на її виховання. Однак жодного разу за власною ініціативою за 6 років перебування дитини у дитячому садочку та рік навчання вже у школі, він не прийшов у дитячий садочок чи шкільний заклад, щоб відвести чи забрати дитину, жодного разу не був присутній на батьківських зборах чи дитячих святах, ані у садочку, ані у школі, в чому йому ніяких перешкод не було, т.я. це загально-доступні місця для батьків. На запитання головуючого, чи були якісь перешкоди щоб зробити такі дії, тобто навідати дитину, останній повідомив, що таких перешкод не було, однак таке зробить він не міг, оскільки в дитячому садочку його, як батька в обличчя ніхто не знає, в зв'язку з чим дитину йому б не дали, з приводу невідвідування батьківських зборів, щоб поцікавитись успіхами дитини чи відвідування дитячих свят, то останній пояснив, що це він не робив, оскільки у нього на такі відвідування не було часу. Також суд вважає безпідставними твердження відповідача, що він добровільно сплачував аліменти і наявна заборгованість з аліментів обумовлена погіршенням його стану здоров'я і неможливістю працювати як здорова людина. Так станом на 01.11.2016 року він мав заборгованість по аліментах 29476,70 грн., яка станом на 31.01.2018 року збільшилась до 48360,78 грн. через не регулярну їх сплату, 2-3 рази на рік (а.с.18), тобто заборгованість тільки збільшується і відповідач не здійснює жодних зусиль для її зменшення. Він почав регулярно сплачувати аліменти тільки останні чотири місяці у березні-червні 2018 року (а.с.52-53) після прийняття відповідного закону про посилення відповідальності з несплати аліментів у лютому 2018 року. Відповідно до останньої довідки-розрахунку від 16.07.2018 року, яку надав сам [PERSON] його заборгованість по аліментам, станом на липень 2018 року складає 36135,70грн. (за 28 місяців несплачених аліментів). Крім того, відповідач посилається на погіршення стану здоров'я, на підтвердження чого надав результат медичного дослідження МРТ відділу хребта та коліна, листки непрацездатності про знаходження на амбулаторному лікуванні з 08.12.2017 року по 23.12.2017 року і з 26.12.2017 року по 02.02.2018 року, виписки із медичної карти стаціонарного хворого про перебування на стаціонарному лікуванні з 29.07.2016 року по 10.08.2016 року і з 29.03.2017 року по 12.04.2017 року (а.с.54-62). Ці документи ним були надані, як на підставу неможливості сплати аліментів та утворення заборгованості. Однак суд вважає, що надані документи свідчать про певні проблеми із здоров'ям у відповідача, оцінку якому повинна надати відповідна медична комісія, але відповідач не визнаний інвалідом, з позовом про зменшення аліментів з підстав погіршення стану здоров'я до суду не звертався і не звільнений від обов'язку утримувати дитину. Крім того загальний строк перебування відповідача на лікарняних складає лише близько 30 днів, тобто 1 місяця, а загальна заборгованість у останнього за 28 місяців, також суд не вбачає, що такий стан здоров'я є перешкодою для спілкування з дитиною у весь інший час, коли відповідач не хворів. Крім того, суд зазначає, що наявність заборгованості по аліментах не є визначальною при вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав, а лише однією із складових в підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши підстави відмови в задоволені позову, викладені в ухвалі вищого спеціалізованого суду України від 11.02.2016 року, а також дослідивши нові підстави, які виникли вже після ухвалення такого рішення, надавши їм належну оцінку в сукупності з іншими наданими сторонами доказами, суд вважає, що на даний час є всі підстави для задоволення позову та позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до свого сина [PERSON], [INFO], а доводи викладені в відзиві на позов відповідача, не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході судового розгляду, оскільки вони спростовуються дослідженими матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved