Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з [PERSON], мотивуючи свої вимоги наступним: 09 листопада 1977 року [PERSON] з відповідачем уклала шлюб. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. На протязі останніх шести років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Причиною розпаду сімї стало те, що відповідач не поважає позивачку як жінку, не допомагає в побуті, зовсім не враховує її інтереси, не бажає слухати і чути, через що у них виникають сварки, чоловік неодноразово підіймав на неї руку. Спільного господарства не ведуть, кожен з них має свою пенсію, окремо закуповують продукти, готують їжу. На підставі вищевикладеного просить розірвати шлюб, залишити собі прізвище «Денисенко» та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивачки в судовому засіданні просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Надав заперечення в якому просив з відповідача стягнути судовий збір в сумі 320 грн.00 коп. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. 09.11.1977 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І - ЕЛ № 358798 від 09.11.1977 року. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України -у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Суд прийшов до висновку, що шлюб належить розірвати, оскільки, з обставин, викладених в позові, між сторонами втрачені почуття взаємопорозуміння і поваги, перебування у шлюбі носить формальний характер, примирення між подружжям неможливе. Тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що має істотне значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved