Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати, посилаючись на те, що вона працювала на Запорізькому державному підприємстві «Радіоприлад». 24.07.2018 року позивач звільнилась за власним бажанням, в зв?язку з порушенням адміністрацією чинного законодавства про працю. При звільненні з роботи їй належним чином не було виплачено заробітну плату. У зв?язку з чим позивач просила стягнути з Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» на її користь заборгованість у розмірі 12 299, 78 гривень, яка складається з заборгованості по заробітній платі у розмірі 6381,33 грн., та вихідній допомозі у розмірі 5918,45 грн. Позивач до судового засідання не з?явилася, але надала до суду заяву в якій на задоволенні позовних вимог наполягала, просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] , до судового засіданні не з?явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працювала у ЗДП «Радіоприлад», що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] серії [NUMBER] від 15.07.1986 року та не заперечується відповідачем. Згідно Наказу № 178-к від 24.07.2018 року позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з довідки про невиплату заробітної плати [PERSON] станом на 29.05.2019 року, наданої представником відповідача у судовому засіданні, з лютого 2018 року по липень 2018 рік включно, заборгованість по заробітній платі за вказаний період становить 6381,33 гривень, заборгованість по вихідній допомозі становить 5918,45 грн. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Перевіряючи доводи позивача, судом встановлено, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 04.12.2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був, що також не заперечується відповідачем. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Також, при звільненні [PERSON] відповідачем не було виплачено вихідну допомогу. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно п. 2 абз. 3 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки, заборгованості по заробітній платі у розмірі 6381,33 грн. та вихідної допомоги у сумі 5 918,45 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Тому на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved