Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що вона проживає разом зі своїм чоловіком. В селі Колодисте Уманського району також проживає їхня дочка [PERSON] - відповідач по справі, яка до них навідувалась та допомагала по господарству. Оскільки позивач [PERSON] є особою похилого віку, постійно хворіє, то запропонувала доньці відповідачу [PERSON], щоб та забезпечила її доглядом, харчуванням, здійснювала догляд за її будинком, оплачувала послуги за утримання будинку та інше, так як позивач отримує мізерну пенсію, якої не вистачає навіть на ліки, за що вирішила відписати відповідачу свій будинок, розташований в с.Колодисте Уманського району по вул. Шкільній 26. Відповідач [PERSON] погодилася на це і 18 січня 2006 року вони уклали у державного нотаріуса Уманської районної нотаріальної контори [PERSON] договір, тексту якого позивач не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися з донькою, в зв'язку з тим, що вона безроздільно їй довіряла і вірила в її щиру турботу, так як піклувалась про неї, допомагала по господарству, цікавилась її здоров'ям. Після укладення договору відповідач [PERSON] спілкувалася з нею, допомагала, цікавилась її здоров'ям, однак через рік перестала до неї навідуватись, допомагати по господарству та інше. Після укладення договору, як було встановлено в подальшому, дарування, вона залишалася без допомоги, адже крім чоловіка допомогти їй нікому, однак він також похилого віку і їм обом необхідна допомога. Вона хотіла б знайти людину, яка її догляне, але щоб її хтось доглянув треба укласти з цією людиною договір довічного утримання. Взимку 2013 року після неодноразових спроб домовитись з донькою про свій догляд, вона почала збирати документи, необхідні для укладення договору довічного утримання, і коли звернулась в бюро технічної інвентаризації м.Умані, то дізналась, що фактично між нею і відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування, чого вона не бажала. Вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, і тому є удаваним правочином. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлена, в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію відповідача по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані на законі, підтверджені документально, а тому підлягають задоволенню на підставі наступного. Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з вимогами ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи із змісту ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Судом встановлено, що 18 січня 2006 року сторони уклали договір дарування житлового будинку №26 по вул.Шкільній в с.Колодисте Уманського району Черкаської області, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Уманського районної державної нотаріальної контори [PERSON] В своїх поясненнях позивач по справі [PERSON] вказувала,що насправді вона мала на меті укласти договір довічного утримання, однак внаслідок помилки, що має істотне значення, уклала договір дарування, тобто передаючи безоплатно житловий будинок в дар, позивач помилково вважала, що взамін відповідач повинен довічно забезпечувати її утримання та догляд. З часу укладення договору відповідач зареєструвала за собою право власності на будинок, однак документи на будинок знаходились у позивача та вона разом з чоловіком продовжують утримання будинку, ремонтують його, оплачують комунальні послуги. Однак, не зважаючи на домовленість між сторонами про догляд та укладення відповідного договору, відповідач [PERSON] не виконувала свої обовязки по догляду за позивачем, про що вона неодноразово їй говорила. Спочатку відповідач цікавилася її станом здоровя та побутом, приходила та надавала допомогу, однак через рік перестала взагалі допомагати по господарству та інше. З письмової заяви відповідача вбачається, що вона ніколи не обіцяла та не брала на себе зобовязань доглядати позивача [PERSON] взамін на подарований нею будинок і докази зобовязань відсутні. Договір дарування зазначеного житлового будинку зареєстрований в БТІ, а отже вона стала повноправним його власником згідно вимог закону. Оскільки волевиявлення позивача [PERSON] було направлено на вчинення договору довічного утримання, під час укладення спірного договору дарування вона уклала його внаслідок помилки, що мала істотне значення, в звязку з чим позивач неправильно сприймала істотні умови укладеного договору, то суд вважає, що є підстави для визнання зазначеного договору дарування житлового будинку недійсним на підставі ст.229 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Крім того, суд бере до уваги те, що укладаючи договір дарування позивач [PERSON] позбавила себе права власності на житло, суд бере до уваги також пенсійний вік позивача [PERSON], [INFO]. Про недійсність цього договору свідчить і той факт, що позивач [PERSON], подарувавши свій будинок, не мала наміру і внутрішньої волі передати його обдарованій. Обставинами справи та доказами підтверджено, що неправильне сприйняття предмета та умов угоди вплинуло на волевиявлення позивача, а при відсутності такого впливу та сприйняття оспорювана угода ним не була б укладена. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналась, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Суд бере до уваги доводи позивача, що вона довідалася про укладення договору дарування після припинення надання допомоги відповідачем по справі, та після відповідного звернення із позовом до суду про визнання договору дарування від 18 січня 2006 року недійсним, тому право на позов не пропущено позивачем. На підставі п.2 ч.2 ст.16, ч.3 ст.203, ч.1 ст.216, ч.1 ст.229, 267, 717 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними,

Outcome: approved