Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що вони з відповідачем з 08.12.2005 по 06.11.2013 перебували в шлюбі. За час шлюбу у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06.11.2013 постановлено стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на її користь на утримання дочки, у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. На даний час їх матеріальне становище погіршилося у зв'язку з подорожчанням продуктів харчування та інших товарів першої необхідності. Дитина навчається в 5 класі, є відмінницею навчання та талановитою дитиною, відвідує додаткові заняття та гуртки для творчості, бере участь в різних конкурсах, що потребує затрат для розвитку дитини. Відповідач не бере участі у додаткових витратах на дитину, чим ставить її в скрутне матеріальне становище та не дає можливості забезпечити нормальне існування доньки. Він є працездатною особою, офіційно працевлаштований та має достатній рівень доходу, щоб сплачувати аліменти. На даний час він працює водієм маршрутного таксі в ТОВ «Союз-Авто» м. Київ уже більше 15 років та має середній дохід близько 16000-18000 грн, однак приховує його. Враховуючи такі обставини, вона вважає, що відповідач може сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно. У зв'язку з цим, позивач просила змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються із [PERSON] на утримання дочки [PERSON] та стягувати їх у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою від 18.12.2018 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Відповідач копію ухвали та доданих до неї матеріалів отримав 21.12.2018, відзив до суду не направив. Жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що сторони з 08.12.2005 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області № 139/1124/13-ц від 06.11.2013 (рішення набрало чинності 19.11.2013) (а.с. 9). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06.11.2013, яке набрало законної сили 19.11.2011, постановлено стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7-8). Неповнолітня [PERSON] продовжує проживати з позивачем (а.с. 11). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказану позицію обґрунтував ВСУ у свій постанові № 6-143цс13 від 05.02.2014, та підтвердив ВС у постанові № 61-41437св18 від 10.09.2018. Свій позов [PERSON] обґрунтувала погіршенням свого матеріального становища у зв'язку з подорожчанням продуктів харчування та інших товарів першої необхідності, а також збільшенням додаткових витрат на утримання дитини. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ухвалою від 18.12.2018 судом на підставі п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз'яснено позивачу право надати суду та іншим учасникам справи докази погіршення її матеріального становища та працевлаштування відповідача, на що вона посилалася у позовній заяві, однак [PERSON] вказаним правом не скористалося. В даному випадку, позивачем не надано жодного доказу погіршення її матеріального становища, оскільки посилання на подорожчання продуктів харчування та інших товарів першої необхідності таким доказом не являється, так як вказана обставина стосується обох сторін. Посилання ж позивача на збільшення додаткових витрат на утримання дитини не може бути взяте судом до уваги, оскільки, знову ж таки, жодних доказів цього суду не було надано. Крім того, предметом позову, в даному випадку, є саме аліменти, а не додаткові витрати на дитину у зв'язку з розвитком її здібностей, а тому вказана обставина жодного значення для вирішення справи не має. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовних вимогах [PERSON] в заявлених нею межах у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed