Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь матеріальну та моральну шкоду в сумі 15 069 гривень, заподіяну внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановою Тетіївського районного суду Київської області від 07.07.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. В результаті дорожньо-транспортної пригоди вона, як пасажир автомобіля Seat Toledo, реєстраційний номер [NUMBER], отримала тілесні ушкодження, у звязку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні у Тетіївській центральній районній лікарні. Вартість її лікування склала 5069 гривень, які відповідно до ст.1166 ЦК України відповідач зобовязаний їй відшкодувати Крім того, [PERSON] через перенесені емоційні страждання просить стягнути з відповідача 10000 гривень моральної шкоди, посилаючись на те, що останній від добровільного її відшкодування відмовляється. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] позовних вимог не визнала, посилаючись на наданий відзив на позовну заяву (а.с. 20-21), просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в звязку з недоведеністю суми позову. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 27.04.2017 року близько 10 години 30 хвилин в м. Тетієві по вул. Щасливій Київської області [PERSON], керуючи автомобілем Volkswagen Passat, реєстраційний номер [NUMBER], проявив неуважність та безпечність, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», виїжджаючи з другорядної вулиці, а саме з вул. Щаслива в напрямку центра міста, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Seat Toledo, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON], чим порушив п. п. 2.3, 16.11 ПДР України. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Seat Toledo, реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді забою лівої гомілки,закритої травми голови та забою мяких тканин голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя. За фактом дорожньо-транспортної пригоди було порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Постановою старшого слідчого Тетіївського ВП Сквирського ВП ГУ НП України в Київській області від 15.06.2017 року кримінальне провадження № 12017110300000102 від 27.04.2017 року у звязку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито (копія постанови а.с. 6-7). Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 07.07.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 гривень. Постанова набрала законної сили 18.07.2017 року (а.с.8). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно зі ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на довідку Центральної районної лікарні Тетіївської районної державної адміністрації № 259/1 від 07.05.2018 року, з якої вбачається, що потерпіла [PERSON] перебувала в хірургічному відділенні Тетіївської ЦРЛ з 27.04.2017 року по 10.05.2017 року з діагнозом закрита травми голови, забій лівої гомілки,забій мяких тканин голови; з 05.05.2017 року по 10.05.2017 року [PERSON] перебувала в неврологічному відділенні Тетіївської ЦРЛ, за весь цей час остання отримувала лікування за власні кошти згідно доданого переліку призначених ліків (а.с.4). Проте із копії виписки із медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] № 266 (а.с.22) вбачається, що потерпіла [PERSON] 27.04.2017 року була направлена в стаціонар травматологічного відділення Тетіївської ЦРЛ з діагнозом забій лівої гомілки, забій мяких тканин голови, з 05.05.2017 року переведена в неврологічне відділенні Тетіївської ЦРЛ та 10.05.2017 року виписана з медичного закладу. Крім того, у виписці зазначено, що [PERSON] у звязку з задовільним станом здоровя з 06.05.2017 року в стаціонарі не перебувала та лікування не отримувала. Таким чином, наданою позивачем довідкою Центральної районної лікарні Тетіївської районної державної адміністрації № 259/1 від 07.05.2018 року не підтверджується факт лікування [PERSON] в стаціонарі з 27.04.2017 року по 10.05.2017 року, дана довідка взагалі не може бути належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки суперечить виписці із медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] № 266. Крім того, до матеріалів справи не додано доказів того, що призначені ліки [PERSON] купувала за власні кошти не додано жодного розрахункового документу (квитанції, чека, тощо). Додану до матеріалів справи довідку МП «Аптека № 213» про вартість призначених [PERSON] медикаментів суд до уваги не бере, оскільки ціни у ній визначені станом на 01.06.2018 року. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми ст. 81 ЦПК України, зокрема, вбачається, що обов'язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Обов'язок доведення зумовлюється настанням для особи несприятливих правових наслідків у разі невиконання або неналежного його виконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов'язку по доведенню фактів, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто, якщо позивач не доведе підстави позову, то суд відмовить у його задоволенні. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про не доведеність позивачем належними та допустимими доказами розміру матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. У правовідносинах, що склалися між сторонами, всі обставини, наведені позивачем, спростовуються запереченнями відповідача, а тому суд в задоволенні позовних вимог відмовляє. Що стосується позовних вимог про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в сумі 10000 гривень, то слід зазначити наступне. Ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. В пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди посилається на те, що в період з 27.04.2017 року по 10.05.2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Тетіївській ЦРЛ, в звязку з чим порушені були її сімейні плани на проведення вихідних та святкових днів, чоловік та діти були біля неї в лікарні. Відповідач жодного разу не поцікавився станом її здоровя, не вибачився. Позивач понесла додаткові витрати із сімейного бюджету на купівлю ліків. Проте свої твердження позивач не підтвердила належними доказами у відповідності до ст. 81 ЦПК України, зокрема, не підтверджено ні період лікування, ні купівля ліків тощо. При таких обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо спричинення моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому в задоволенні позову в цій частині також відмовляє.

Outcome: dismissed