Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1998 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. В травні місяці їх сім»я розпалася. Причиною розпаду сім»ї стало те, що відповідач систематично вживає спиртні напої, вчиняє лайки та свари, причиняє їй побої. Справа про розірвання шлюбу знаходиться на розгляді в Слов»янському міськрайонного суді Донецької області. У зв»язку з вищевикладеними обставинами виникло питання про розділ їх з відповідачем спільного майна. У добровільному порядку вирішити питання про розділ спільного, сумісного майна подружжя відповідач не бажає. За період спільного мешкання ними з відповідачем за спільні грошові кошти була придбана квартира [ADDRESS] загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, яка складається з двох ізольованих кімнат: одна кімната площею 9,7 кв.м, друга кімната 15,5 кв.м. У встановленому законом порядку дана квартира зареєстрована на ім»я відповідача [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 20 листопада 2007 року та посвідченого нотаріально. Вказана квартира є їх з відповідачем спільним майном і належить їм в рівних частках по ? частині кожному. Вважає, що судом за нею може бути визнано право власності на ? частину даної квартири. Просить суд постановити рішення, яким здійснити розділ вищевказаного спільного загального майна подружжя її та відповідача [PERSON] Здійснити розділ квартири [ADDRESS]. Визнати за нею право власності на ? частину квартири №13 загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, яка складається з двох ізольованих кімнат: одна кімната площею 9,7 кв.м, друга кімната 15,5 кв.м. в будинку №3 по провулку Шкільному в м. Миколаївка Донецької області. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 42). 29 вересня 2015 року від позивача надійшла до суду Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги ( а.с. 48 ). Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання юридичних послуг від 09 вересня 2015 року та Ордеру серія ДН 000,112 від 10 вересня 2015 року ( а.с.36-38) до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 42). 29 вересня 2015 року від представника позивача надійшла до суду Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON] ( а.с. 49 ). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 42). 29 вересня 2015 року від відповідача надійшла до суду Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує ( а.с. 50 ). Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 16 вересня 2015 року ( а.с.33-35) до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 42). 29 вересня 2015 року від представника відповідача надійшла до суду Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] ( а.с. 51 ). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обгрунтованість. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1998, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №65, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії 1-НО № 288018, виданим 23 липня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов»янську Слов»янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області ( а.с. 11). Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] ( а.с. 12). В період шлюбу за спільні кошти сторони придбали квартиру [ADDRESS] загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 25,2 кв.м, яка складається з двох ізольованих кімнат: одна кімната площею 9,7 кв.м, друга кімната 15,5 кв.м. У встановленому законом порядку дана квартира зареєстрована на ім»я відповідача [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 20 листопада 2007 року та посвідченого нотаріально. Вказаний факт підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2007 року, який було укладено між Унгур»ян О.М., Унгур»ян І.О., як продавцями та відповідачем по справі [PERSON], як покупцем, який діяв за письмовою згодою дружини [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом Слов»янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №-3472( а.с. 13-14, 15-22). Вказаний Договір купівлі - продажу також зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 грудня 2007 року . Згідно до ч.3 статті 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сімя створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сімєю. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України «Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню». Як вбачається з матеріалів справи, сторони не заперечують, що саме в період шлюбу та за спільні кошти ними було придбане нерухоме майно і тому вони повністю згодні з тим, що все нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] є їх спільним майном, яке придбано за спільні грошові кошти в період шлюбу. Відповідно до\~\~ст. 368 Цивільного Кодексу України\~\~ майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ст.355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя ( тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ( Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК). Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є в спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено в ст.69 СК. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо іншого не визначено домовленістю між ними (чч.1, 2 ст.71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені в ст.57 СК. Згідно із ч.3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності ( Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України за друге півріччя 2013 року від 1 лютого 2014 року). Відповідно ст. 372 ч.2 Цивільного Кодексу України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві власності є рівними. Відповідно до ст.ст.60, 70 ч.1 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до ч.1 статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до, ч.ч. 1, 2 ст. 366, ч.ч. 1 та 2 ст. 371 Цивільного кодексу України\~\~кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого порушеного майнового права та інтересу. \~\~ Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України\~\~право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК). При цьому відповідно до ч.3 ст.71 СК речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. ( Постанова Верховного суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-21 цс15). Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України ( Рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 Сімейного Кодексу України) Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що домовленості щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя між [PERSON] та [PERSON] не існує, також сторони не укладали шлюбний договір. Способи та порядок поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до цієї статті, майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення части 4,5 ст. 71 Сімейного кодексу України щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя ( одного з них) до суду з таким позовом ( ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо неподільна річ не може бути реально поділений між подружжям, а інший з подружжя не згодний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію, та відповідно, попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, то суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ст. 71 ч.1 Сімейного Кодексу України „Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У відповідності зі ст. 70 Сімейного кодексу України кожній зі сторін на праві власності належить 1/2 частина зазначеного майна. У відповідності до вимог ст. 372 ЦК України ч.1 «Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними» ч.2 «У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення». ч.3 « У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється». Таким чином суд приходить до обгрунтованого переконання, що слід проізвести розділ спільного майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved