Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04.04.1980 року по 19.11.2008 року вони з відповідачем знаходились в шлюбних відносинах, та за цей час придбали різного роду нерухоме майно. Так, [PERSON] просить суд: - виділити та визначити за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; - виділити та визначити за [PERSON] право власності на 1/2 частину 49/1000 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; - виділити та визначити за [PERSON] право власності на ? частину 37/1000 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]; - виділити та визначити за [PERSON] право власності на ? частину комплексу будівель та споруд причалу «[INFO]», що складається з пресервного цеху літ. «А», рибстану «[INFO]» літ. «Б», навісу літ. «В», коптильного цеху літ. «Т», навісу літ. «Д», будинку охоронця літ. «Е», градирні № 1, що розташовано за адресою: [ADDRESS]; - виділити та визначити за [PERSON] право власності на ? частину нежитлової будівлі, швейної майстерні, що складається з: нежитлової будівлі літ. «А-ІІ», вбиральні літ. «Б», за адресою: [ADDRESS]; - виділити та визначити за [PERSON] право власності на ? частину комплексу будівель та споруд винного пункту, що складається з цеху переробки літ. «А», складу літ. «Б», підвалу літ. «б», складу літ. «Т», складу літ. «Д», будівлі дизельної літ. «Е», ємкості №1, розташований за адресою: [ADDRESS]; - виділити та визначити за [PERSON] право власності на ? частину нежитлової будівлі, що складається з: нежитлової будівлі літ. «А», навісу літ. «Б», сараю літ. «В», за адресою: [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] зазначає, що 49/1000 частин житлового будинку [ADDRESS] було ними придбано 06.09.1997 року на Одеській товарній біржі, а 28.05.2001 року та 18.06.2001 року рішеннями суду цей договір визнаний дійсним та за [PERSON] було визнано право власності на зазначені 49/1000 частин будинку. Оскільки, цю квартиру вони перебудували під магазин, 21.03.2007 року виконкомом Білгород-Дністровської міської ради було видано свідоцтво про право власності нерухоме майно, згідно якого [PERSON] належить 49/1000 частин будинку [ADDRESS]. Також, [PERSON] вказує на те, що 37/1000 частин [ADDRESS], було придбано за договором купівлі-продажу серії АЕЕ № 315395 від 24.10.2001 року, зареєстрованого приватним нотаріусом [PERSON] Оскільки дана квартира була перебудована під кафе, 12.01.2007 року виконком Білгород-Дністровської міської ради видав [PERSON] свідоцтво про право власності на 37/1000 частин будинку [ADDRESS]. З зустрічними позовними вимогами до суду звернувся [PERSON] та просив суд визнати спільним майном подружжя квартиру [ADDRESS] та визнати за ним право власності на ? частину даної квартири, оскільки вона була придбана в 1997 році та записана на ім'я дружини [PERSON], а все інше нерухоме майно [PERSON] просить виключити з переліку спільного майна подружжя. При цьому, [PERSON] посилається на те, що 04.01.1999 року рішенням Білгород-Дністровського міського суду шлюб між ними було розірвано, а все інше майно, яке [PERSON] просить поділити, окрім квартири, було придбане після судового рішення про розірвання шлюбу, тобто, не в період шлюбу. Крім цього, [PERSON] звертає увагу на те, що всі об'єкти нерухомого майна, щодо яких виник спір, крім квартири, належать йому на праві власності як Фізичній особі-підприємцю та використовуються ним як об'єкти комерційної нерухомості, а відповідно до положень ст..57, 61 СК України, майно приватного підприємства чи ФОП не є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, її представник - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з'явився, його представник - [PERSON] у судовому засіданні підтримала вимоги зустрічної позовної заяви та просила суд їх задовольнити, відмовивши у задоволенні позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 04 квітня 1980 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Рішенням Білгород-Дністровського міського суду від 04.01.1999 року № 2-76 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Так, відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, встановлений законодавством принцип дії актів цивільного законодавства у часі чітко визначає яким саме цивільно - правовим актом суд повинен керуватися при вирішення даної справи. На момент укладення та розірвання шлюбу сторонами, сімейні відносини, порядок і умови припинення шлюбу регулювались Кодексом про шлюб та сім'ю України, який втратив чинність 01.01.2004 року. Згідно з ч.1 ст. 38 КпШСУ, за життя подружжя шлюб може бути розірваний шляхом розлучення за заявою одного з подружжя або їх обох. Разом з тим, статтею 44 КпШС України, яка є імперативною нормою, встановлено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Тобто, шлюб між сторонами було розірвано з моменту внесення актового запису про розірвання шлюбу до Книги реєстрації розірвань шлюбу. А з копії свідоцтва про розірвання шлюбу сторін від 19.11.2008 року серії [NUMBER] вбачається, що актовий запис № 247 про розірвання шлюбу зроблено в Книзі реєстрації розірвань шлюбу 19 листопада 2008 року. З таких обставин, судом встановлено, що сторони офіційно перебували у шлюбних відносинах з 04.04.1980 року по 19.11.2008 року. Отже, усі майнові права та обов'язки сторін, що виникли до 01.01.2004 року підпадають під дію КпШС України 1969 року, а відносини, що складались між подружжям після 01.01.2004 року регулюються Сімейним Кодексом України від 10.01.2002 року. Частиною 1 статті 70 Сімейного Кодексу України закріплений основний принцип поділу майна подружжя: у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ця норма встановлює презумпцію рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Майно, щодо якого у сторін виник спір, складається з наступного: 1) квартира [ADDRESS]. 2) 49/1000 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру, дане майно зареєстроване на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 763473 від 21.03.2007 року. 3) 37/1000 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 763182 від 12.01.2007 року. 4) комплекс будівель та споруд причалу «[INFO]», що складається з пресервного цеху літ. «А», рибстану «[INFO]» літ. «Б», навісу літ. «В», коптильного цеху літ. «Т», навісу літ. «Д», будинку охоронця літ. «Е», градирні № 1, що розташовано за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 901579 від 03.04.2006 року, реєстраційний номер майна 14352701. 5) нежитлова будівля, швейна майстерня, що складається з: нежитлової будівлі літ. «А-ІІ», вбиральні літ. «Б», за адресою: [ADDRESS]. Право власності на даний об'єкт, також зареєстровано на ім'я [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності серії САС № 137865 від 10.02.2009 року. 6) комплекс будівель та споруд винного пункту, що складається з цеху переробки літ. «А», складу літ. «Б», підвалу літ. «б», складу літ. «Т», складу літ. «Д», будівлі дизельної літ. «Е», ємкості №1, розташований за адресою: [ADDRESS]. Зазначений комплекс будівель та споруд належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії САС 137863 від 10.02.2009 року, що вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру. 7) нежитлова будівля, що складається з: нежитлової будівлі літ. «А», навісу літ. «Б», сараю літ. «В», за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії САС № 137864 від 10.02.2009 року. Беручи до уваги кількість спірного майна, суд вважає за доцільне розглянути права та обов'язки сторін відносно кожного об'єкта окремо. Одночасно, суд зазначає, що в правовстановлюючих документах по кожному переліченому об'єкту, крім квартири, власником значиться фізична особа, тому посилання представника [PERSON] на те, що [PERSON] є підприємцем та використовує майно в комерційних цілях, не мають ніякого значення для вирішення справи, оскільки суд розглядає вимоги та приймає рішення на підставі достовірних та належних доказів, які відносяться лише до спірного майна. Так, що стосується квартири [ADDRESS], суд не може задовольнити позовні вимоги сторін про рівний поділ між ними прав на цей об'єкт, не зважаючи навіть на те, що відповідач визнає таку вимогу позивача, оскільки відсутні докази державної реєстрації права власності на одного з подружжя на цей об'єкт, такі обставини вбачаються з інформаційної довідки, яка була надана суду реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції 28.07.2014 року. Положення частини 1 статті 182 ЦК України, передбачає, що на території України існує єдина система реєстрації прав на нерухоме майно і правочинів відносно нього, що означає, що право власності та інші речові права виникають з моменту реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; право володіння; право користування (сервітут)… Таким чином, у сторін відсутнє право власності на квартиру [ADDRESS], а тому суд не може визнавати дану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, чи здійснювати будь-які інші дії юридичного характеру, щодо майна, яке формально не існує. Щодо правових підстав у [PERSON] на поділ 37/1000 та 49/1000 частин будинку [ADDRESS], комплексу будівель та споруд причалу «[INFO]» по [ADDRESS], суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що дане майно належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтв про право власності отриманих в 2006 та 2007 роках, а оскільки вище судом було встановлено, що розірвали шлюб сторони 19.11.2008 року, то дані частки майна в будинку [ADDRESS] та комплекс будівель та споруд причалу «[INFO]» є об'єктами спільного майна подружжя та повинні бути поділені між сторонами в рівних частках. Отже, позовні вимоги [PERSON] в частині поділу 37/1000 та 49/1000 частин будинку [ADDRESS] та комплекс будівель та споруд причалу «[INFO]» обґрунтовані та правомірні, а вимоги [PERSON] про виключення цього майна з переліку спільного майна подружжя не можуть бути задоволені. Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Наголошення представника [PERSON] на те, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинились в 1998 році, що встановлено рішенням Білгород-Дністровського міського суду від 04.01.1999 року, суд вважає недоведеними та необгрунтованими, оскільки відповідач та його представник не надали суду жодного достовірного доказу того, що подружжя фактично припинили шлюбні відносини саме з 1998 року чи з 1999 року. Спільне ведення господарства, проживання разом, наявність спільних прав та обов'язків все це суб'єктивні чинники, які виникають та змінюються за волею подружжя та не можуть окреслюватись окремими юридичними фактами, діями. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, саме з тих підстав, що зазначені вище, позовні вимоги [PERSON] про поділ в рівних частках нежитлової будівлі в [ADDRESS], комплексу будівель та споруд винного пункту по [ADDRESS] та нежитлової будівлі [ADDRESS], суд вважає безпідставними та неправомірними, оскільки дані об'єкти належать [PERSON] на підставі свідоцтв про право власності від 10.02.2009 року, тобто, право власності було зареєстроване після розлучення сторін, що не відносить майно до спільно нажитого майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] про виключення майна з переліку спільного майна подружжя, суд вважає необґрунтованими, оскільки виключенню майна з переліку спільного майна подружжя повинен передувати факт визнання цього майна спільно нажитим майном. Натомість, [PERSON] в своїй позовній заяві наголошує на тому, що дане майно не відноситься до спільно нажитого, а в результаті, просить суд виключити майно з переліку спільного майна подружжя. Крім того, ч.1 ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, до переліку яких не входить такий спосіб захисту як «виключення майна». Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] частково обґрунтованими та доведеними, а саме в частині поділу 37/1000 та 49/1000 частин будинку [ADDRESS] та комплексу будівель та споруд причалу «[INFO]» по [ADDRESS]. Однак, суд повинен повністю відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Така ж позиція законодавця викладена в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Таким чином, навіть після розірвання шлюбу, до того часу, поки не буде порушено право одного з подружжя - співвласника на майно другого подружжя - співвласника, строк позовної давності не розпочнеться. Перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов в матеріальному розумінні з урахуванням об'єктивних і суб'єктивних передумов. На думку суду, в даному випадку, перебіг позовної давності розпочався коли [PERSON] відмовився передати [PERSON] ? частину майна, яке, на її думку, є їхнім спільно нажитим майном. З матеріалів справи вбачається, що вперше з позовом про поділ майна подружжя [PERSON] звернулась 23.03.2010 року, тобто, на той час вона вже знала про порушення [PERSON] її прав власності, та можна вважати, що три річний строк позовної давності закінчується 23.03.2013 року. В рамках однієї справи розглядались позовні вимоги не тільки [PERSON], а й зустрічний позов [PERSON] 29 січня 2013 року [PERSON] подала до суду заяву з проханням залишити без розгляду її позовну заяву до [PERSON]. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 29.01.2013 року заяву [PERSON] було задоволено та залишені без розгляду позовні вимоги. 24 квітня 2014 року [PERSON] повторно звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя. 28 липня 2014 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, обґрунтованість та правомірність якої судом розглядались вище. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, надавши правову оцінку всім представленим доказам, які встановлюють дійсні обставини справи та враховуючи наявність заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне повністю відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду. Крім того, [PERSON] не представила суду жодних доказів поважності причин пропуску строку на звернення до суду та не просила суд поновити строк. Відповідно до роз'яснень п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог як позивача та й відповідача, то відповідно не можуть бути стягнуті судові витрати з сторін.

Outcome: dismissed