Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. У позовній заяві позивач посилається на те, що 20.06.1998 року між нею - [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Сюртівської сільської ради Ужгородського району, про що зроблено актовий запис №7, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Вказує, що від шлюбу вони мають трьох дітей, двоє повнолітніх синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Зазначає, що їхні стосунки з відповідачем не склалися. Пояснює, що причиною розірвання шлюбу є те, що вони з відповідачем люди різних характерів та поглядів на життя, втратили почуття та повагу одне до одного. Через постійні конфлікти та суперечки спільне життя стало неможливим. Відповідач нехтує сімейними цінностями, зловживає алкоголем. На її неодноразові прохання змінити поведінку, перестати пиячити зовсім не реагує. Поведінка відповідача впливає на виховання та психоемоційний стан їхньої малолітньої дитини. Відповідач не дбає про сім`ю, не забезпечує їх матеріально. Їхній шлюб фактично розпався. Примирення є неможливим. Також зазначає, що на момент пред`явлення цього позову між нею та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання їхньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідач молодого віку, здоровий, працює, має постійне місце роботи, регулярно отримує заробітну плату. Не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. Нещодавно відповідач придбав, особисто для себе транспортний засіб. Зазначає, що ціна позову складає 3 000 тисячі грн. за місяць, що згідно п. 3 ст. 176 ЦПК України в розрахунку за 6 місяців становить 18 000 грн., (Відповідач отримує заробітну плату більше 12 000 грн. в місяць.) Також стверджує, що між нею та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дитини, так як донька проживала, проживає і надалі буде проживати з нею. На основі вищевикладеного, просить суд: 1. Розірвати шлюб укладений 20 червня 1998 року між нею - [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.06.1998 року виконкомом Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 7. 2. Дитину - [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з нею - [PERSON] . 3. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів [PERSON] . [INFO] , ІПН [NUMBER] заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. 4. Покласти та стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.07.2019 року. У підготовче засідання позивач - [PERSON] не з`явилася, однак 12.07.2019 року подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак, подав 12.07.2019 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі. В заяві зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.1998 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , (після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Сюртівської сільської ради Ужгородського району, за актовим записом № 7, що стверджується оригіналом свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] , виданого 20.06.1998 року. Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилися діти: - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які уже є повнолітніми та неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується, наявною в матеріалах справи, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 25.05.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському району Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалось, шлюбних стосунків вони не підтримують, даний шлюб існує тільки формально. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнав позов в повному обсязі, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб підлягає розірванню. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 183 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивачки, вік та стан здоров`я дитини, майновий стан відповідача, який є особою молодого та працездатного віку, відсутність у відповідача на утриманні інших дітей, непрацездатних членів сім`ї, а також вимоги щодо мінімального гарантованого розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Як встановлено судом, спільна донька сторін проживає з матір`ю та потребує матеріального забезпечення, між батьками відсутня домовленість про сплату аліментів на її утримання. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач має постійне місце роботи, регулярно отримує заробітну плату. З доданої до матеріалів справи довідки про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] вбачається, що останній працює на ТОВ «Джейбіл» та середньоденна заробітна плата його становить 667,03 грн. За жовтень 2018 року-березень 2019 року [PERSON] нарахована заробітна плата в розмірі 83 378,14 грн. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст. 180 СК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01.01.2019 року установлено прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років з 01.01.2019 року - 1626 грн., з 01.07.2019 року - 1699 грн., з 01.12.2019 року - 1779 грн. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. При цьому, оскільки позивач пред`явила позов 06.05.2019 року, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. Що стосується питання визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як вбачається із заяви відповідача - [PERSON] від 12.07.2019 року останній позовні вимоги визнав у повному обсязі, а тому суд вважає за можливе визначити місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 384,20 грн. судового збору.

Outcome: approved