Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 08 травня 1999 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У період шлюбу під час спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS], про що укладено договір купівлі-продажу від 04 січня 2002 р. з обопільної згоди подружжя вказана квартира була зареєстрована на відповідача. На даний час сторони добровільно вирішити питання поділу квартири не можуть, у зв'язку з чим позивач звернулась із позовом до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, відповідно до заяви, що надійшла до суду 12 лютого 2018 року просили розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с. 23). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, із заяви, що надійшла до суду 12 лютого 2018 року, вбачається прохання про розгляд справи за його відсутності, позов визнав, не заперечував проти його задоволення (а.с. 24). Відповідно до положень ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо це не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані в силу ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1999 року, про що свідчить свідоцтво про одруження, видане Бердянським міським відділом РАЦС Запорізької області серії [NUMBER] (а.с. 5). В період шлюбу 04 січня 2002 року відповідач [PERSON] придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловою Л.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 29 (а.с. 6). Відповідно до реєстраційного напису на правовстановлювальному документі, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 15 травня 2002 року за реєстрованим № 10654 за [PERSON] (на зворотній частині а.с. 6). На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і згоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, як це встановлює ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 04 січня 2002 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст. 77,78,79,80 ЦПК України і свідчать про обґрунтованість та законність позовних вимог, а також наявність фактичних та правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 325, 328, 372 ЦК України,

Outcome: approved