Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Марганецької міської ради, третя особа: [PERSON] , про визнання права власності на 1/3 частину квартири за набувальною давністю, в обґрунтування позовних вимог вказавши на те, що 14 листопада 1993 року вона спільно з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] , про що органом приватизації було видане свідоцтво про власність на житло згідно розпорядження №1285 від 10.11.1993 року. 29 жовтня 2003 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, після шлюбу вона взяла дошлюбне прізвище « [PERSON] ». 26 травня 2004 року вона придбала у [PERSON] належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS] , про що він надав їй розписку про отримання 2000 гривень, звільнив квартиру, знявся з реєстрації та поїхав. При вирішенні питання щодо продажу квартири, вона дізналася, що придбання навіть частини нерухомості повинно бути оформлено нотаріально. [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , де [INFO] помер. Тому вона не може звернутися до нього з позовом про визнання угоди купівлі-продажу 1/3 квартири дійсною. Спадкоємців [PERSON] не має. Вважає себе добросовісним набувачем, бо нею сплачені грошові кошти в розмірі 2000 гривень за придбання 1/3 квартири на користь [PERSON] , факт оплати відбувався у присутності свідків, вона не приховувала це від сусідів та знайомих, відкрито користувалася частиною квартири, продовжує володіти та користуватися нерухомим майном більше чотирнадцяти років, утримує житло у належному стані, здійснює ремонти та сплачує комунальні послуги. В неї є всі передбачені законом підстави для визнання її права власності на частку квартири, що належала [PERSON] , за набувальною давністю. Просить суд визнати за нею, [PERSON] , право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , за набувальною давністю. Ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Позивач у судовому засіданні просила задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти задоволення не заперечує. Третя особа у судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши позивача, третю особу, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 2 вказаної статті передбачає, що ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. З наданих позивачем доказів вбачається, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12 вересня 1986 року (а.с.17). Відповідно Свідоцтва про власність на житло від 14 листопада 1993 року, виданого згідно з розпорядженням від 10 листопада 1993 року №1285, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної, спільної власності належить квартира [ADDRESS] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.15). 29 жовтня 2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, позивач змінила прізвище після розірвання шлюбу на « [PERSON] » (а.с.16). 25 травня 2004 року [PERSON] написав розписку про те, що він отримав від колишньої дружини [PERSON] грошові кошти у сумі 2000 гривень на обмін його приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В подальшому з приводу майна та квартири претензій не має. Гроші отримані в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Передача у право власності 1/3 частини квартири [ADDRESS] області [PERSON] нотаріально не посвідчувалася. Відповідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, [INFO] [PERSON] помер, про що виконавчим комітетом Саксаганської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області складено актовий запис про смерть №115 від 18 грудня 2018 року (а.с.40). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 24.04.2019 року, після смерті [PERSON] , померлого 2018 року, інформація відсутня (а.с.50). Починаючи з 26 травня 2004 року - моменту передачі грошей [PERSON] за 1/3 частину квартири [ADDRESS] , позивач [PERSON] відкрито володіє та користується нерухомим майном більше чотирнадцяти років, займається утриманням квартири у належному стані, здійснює ремонти та сплачує комунальні платежі. Звітом про оцінку майна ФОП [PERSON] встановлено, що ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 72590,00 грн. (а.с.19-30). Отже, вивчивши докази, надані позивачем, суд встановив, що [PERSON] відкрито володіє та користується 1/3 частиною квартири з 2004 року, утримує її в належному стані, сплачує комунальні послуги, більше чотирнадцяти років. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.1 ст.344 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Зміст частини першої статті 344 ЦК України передбачає, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач в суді довів належними та допустимими доказами добросовісність заволодіння, відкритість, безперервність володіння і користування квартирою [ADDRESS] більше чотирнадцяти років. Суд зважає на те, що після смерті [PERSON] ніхто не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, спадкові справи не відкривалися, і відповідачем не надано суду відомостей про визнання спірного будинку безхазяйним нерухомим майном. Визнання права власності [PERSON] за набувальною давністю не суперечитиме закону і не порушить права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, і є всі законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем. На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішення у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову.

Outcome: approved