Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги, які підтримала у повному обсязі та вказала, що після смерті чоловіка, яка настала [INFO] року, вона залишилася проживати одна. Скоро їй виповниться 75 років, вона часто хворіє і потребує стороннього догляду. Зараз у с. Бойковка Добропільського району Донецької області проживає її син [PERSON] На початку вересня 2007 року він запропонував їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Замість цього він попросив відписати йому належний їй будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який є єдиним для неї житлом. Вона погодилась і 28 вересня 2007 року уклала з ним у Другої Добропільської державної нотаріальної конторі Донецької області договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися. Після укладення договору дарування її син деякий час ще якось допомагав їй, але потім він не тільки перестав допомагати, але і вигнав її з власного будинку. Сам він з родиною у весняний і літній час проживає в с. Бойковка у своєї тещі, а восені та взимку він живе в її будинку в с. Октябрьске. Він і раніше виганяв її з дому, а в жовтні 2011 року відповідач остаточно вигнав її з будинку і з тих пір вона змушена жити у літній кухні на подвір'ї. На двері будинку він повісив замок і взагалі перестав її туди пускати навіть тоді, коли сам не живе. Вважає укладений з відповідачем договір удаваним правочином, тобто таким, що укладений з метою приховати інший правочин. Крім того, зазначила, що в договорі дарування вказані відомості, які не відповідають дійсності, а саме зазначено , що ключі і документацію від житлового будинку прийняв [PERSON], а не відповідач. Позивачка просила визнати договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] Донецької області, укладений 28 вересня 2007 року між нею та відповідачем [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Другої Добропільської державної нотаріальної конторі Донецької області [PERSON] за реєстровим №2951 недійсним та стягнути на свою користь судові витрати. Відповідач позовні вимоги не визнав та вказав, що дійсно сім років тому його мати подарувала йому житловий будинок, в якому вони постійно проживали разом. Договір був оформлений у нотаріуса у їх присутності, волевиявлення було добровільним, суть правочину нотаріусом була роз'яснена, правоздатність та дієздатність перевірена. Вони особисто підписали договір дарування, отримали свої екземпляри договору. Декілька років вони разом проживали у зазначеному будинку, але ж в останні роки стосунки між ними погіршилися у зв'язку з тим, що його мати стала часто вживати алкогольні напої разом із сусідками, у зв'язку з чим стали відбуватися конфлікти. Він був змушений переїхати проживати з родиною до тещі. Він згоден був отримати в дар будинок для його облаштування, ремонту, добудови. Зараз мати постійно проживає у старому будинку, розташованому там же у дворі. Проти відвідування матір'ю подарованого йому будинку він не заперечує. Вважає, що підстав для визнання договору дарування недійсним не має, а позивач просто хоче повернути собі подарований йому будинок, щоб мати можливість його продати. Відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити. Третя особа - нотаріус Другої Добропільської державної нотаріальної контори [PERSON] також вважає, що підстав для задоволення позову не має та пояснила, що договір дарування житлового будинку був укладений та посвідчений нею у присутності обох сторін. Сторони діяли добровільно, перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій. Договір укладався без будь-яких застережень та додаткових умов з боку сторін, які були попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір. Між сторонами розмов щодо договору довічного утримання не було. Після укладення договору, він був прочитаний обома сторонами та особисто підписаний. Кожна із сторін отримала на руки свій екземпляр. Дійсно, під час підготовки тексту договору дарування у абзаці, де вказано, що обдаруваний, яким є відповідач, фактично прийняв житловий будинок в дар, в місті , ким отримані технічна документація та ключі від подарунка була допущена технічна помилка, а саме вказано П.І.Б. іншої особи - [PERSON], що є суто технічною помилкою, яка на дійсність вказаного договору не впливає. Обдаруваний - відповідач - прийняв житловий будинок в дар, зареєстрував право власності і має , як і інша сторона, у будь-який момент звернутися до нотаріуса для її виправлення. Вислухавши пояснення та доводи сторін, їх представників, думку 3-ї особи та покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 28.09.2007 року, посвідченого нотаріусом Другої Добропільської державної нотаріальної контори [PERSON] 28 вересня 2007 року, [PERSON] (дарувальник) подарувала, а [PERSON] (обдаруваний) прийняв у дар житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами , розташований в [ADDRESS]. При цьому у договорі зазначено, що дарувальник та обдаруваний діяли добровільно і перебуваючі при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір ( зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Крім іншого , в договорі зазначено: - право власності на житловий будинок виникає у обдаруваного з моменту прийняття у власність дарунка; - сторони стверджують, що цей правочин не носить характеру уявного та удавального правочину; - цей договір складено та посвідчено у 3-х оригінальних примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах Другої Добропільської державної нотаріальної контори, а два других, що мають силу оригіналів, видаються на руки сторонам за договором. Як вбачається з наданого суду ксерокопії вказаного договору, він підписаний особисто сторонами - [PERSON] та [PERSON] Вказано, що договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін, які підписали договір встановлено, їх дієздатність та належність відчужуємого житлового будинку [PERSON], перевірено. Вищезазначені факти сторонами не оспорюються. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Особа звільняється від доказування відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України в разі визнання обставин сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначала, що договір дарування є удаваним правочином, оскільки за цією угодою прихований договір довічного утримання, бо перед його підписанням відповідач пообіцяв піклуватися про неї та допомагати по господарству до кінця її життя в обмін на те, що квартира після її смерті перейде до нього. При цьому посилалася на ст.235 ЦК України «Правові наслідки удаваного правочину». Відповідно до вимог ст. 5, 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідченої ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. У разі невідповідності законодавству України правочину нотаріус вправі відмовити у вчиненні нотаріальної дії . Позивач в судовому засіданні пояснила суду, що вона зміст договору у присутності нотаріуса не читала, свій екземпляр не отримувала, що спростовується поясненнями як відовідача і державного нотаріуса, так і показами свідків. Тому у суду немає сумнівів щодо дотримання державним нотаріусом [PERSON] вимог вказаного Закону щодо відповідності договору дійсним намірам позивача на відчуження житлового будинку саме шляхом дарування. Право власності на вказаний будинок за відповідачем зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що позивач дійсно добровільно обдарувала свого сина сім років тому житловим будинком. Про будь-які особливі умови укладення правочину їм не відомо. Відповідач допомогал своєї матері, зараз вона проживає у старому будинку на тому ж подвір'ї. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] також показали, що сторони проживали разом дуже гарно, [PERSON] добровільно подарувала [PERSON] житловий будинок, існування будь-яких застережень при укладенні договору їм не відомо. Зараз сторони перебувають в стадії конфлікту, причина якого, на їх погляд, особисті стосунки сторін, поведінка позивачці у побуті ( вживання спиртних напітків, небажене спілкування з сусідками) та зацікавленість третіх осіб щодо предмету спору. Позивач проживає в старому будинку у приємних умовах, хворає не часто, має доступ до подареного будинку. Згідно ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні ( обдаруваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір , що встановлює обов'язок обдаруваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Стаття 722 ЦК України перебачає, що право власності обдаруваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. В судовому засіданні сторони підтвердили, що позивач передала, а відповідач прийняв у дар житловий будинок. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Ст.203 ЦК України зазначає: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -особа , яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином ( ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктівного правочину, за удаваним правочином права та обов'язкі сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Також, Верховний Суд України в п.19 вказаної постанови Пленуму зазначив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивач в позовній заяві зазначала, що гадала, що згідно договору відповідач зобов'язаний її доглядати. Проте лише з особистих пояснень позивача вбачається, що тільки вона мала на увазі інший правочин, втім, на переконання суду, не довела і цього при вирішенні спору. Проте інша сторона договору дарування - обдаровуваний [PERSON] при підписанні цього договору не мав на меті дій, направлених на досягнення інших правових наслідків або на приховання іншої волі, про що свідчать подальші його дії, а саме належним чином реєстрація свого права власності на вказаний будинок, тобто, прийняття у дар будинку. За таких обставин неможливо вважати, що оспорюваний правочин є удаваним правочином. В силу положень ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. З приводу зазначеної помилки у договорі щодо вказання іншого П.І.Б. особи, яка отримала технічну документацію та ключі від подарунка, суд встановив, що це суто технічна помилка, яка може бути виправлена у будь-який момент за проханням сторони правочину та будь-яких наслідків для сумніву у недійсності вказаного договору не має. Доводи, вказані позивачем спростовані поясненнями нотаріуса в судовому засіданні, тому вважаються недоречними. Отже, суд, аналізуючи та перевірівши всі додані сторонами докази вважає, що підстав, для визнання договору дарування житлового будинку від 28.09.2007 року, передбачені ст.ст.203,215 ЦК України не існує, вимоги позивача є безпідставними, надуманими, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.202,203,205,207,209,210,215,717-720 ЦК України,

Outcome: dismissed