Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 25 лютого 1998 року [PERSON] по Договору № 01 купівлі-продажу майна, яке знаходилось в спільній частковій власності, за 27800 грн. придбав у власність екскаватор ЕО-26, трансформаторну підстанцію, телятник з вбиральнею, сараєм і колодязем, крупорушку, майстерню з сінником і зерносклад з корівником. В якості продавця по вказаній угоді виступав [PERSON], уповноважений власниками вказаного майна на підставі Довіреності від 20 лютого 1998 року. У день укладення вказаної угоди продане майно за [PERSON] прийому-передачі основних засобів продавцем було передано покупцеві. На момент укладення вказаної угоди купівлі-продажу діяли положення Цивільного кодексу України ( в редакції 1963 року), у відповідності з якими (ст. 227 ЦК України) нотаріальне посвідчення Договору купівлі-продажу було обовязковим тільки при купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б один із сторін є громадянин, а відповідно ст. 47 ч. 1 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязково лише у випадках, вказаних у законі. По вказаному Договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року продавалися основні засоби, в тому числі і обєкти нерухомості, які не являються жилим будинком, або жилим приміщенням. У відповідності з ст. 224 ЦК України (в редакції 1963року) за Договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти майно і заплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. ст. 225, 228 ЦК України (в редакції 1963) право продажу майна, крім примусового продажу, належить власнику і продаж майна робиться по цінам, встановлених за згодою сторін. Крім цього, у відповідності з вимогами ст. ст. 153, 154 ЦК України (в редакції 1963 року) Договір рахується укладеним, коли між сторонами в необхідної в належних випадках формі досягнуто угоди по всім істотним умовам. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він рахується укладеним з моменту надання йому обумовленої форми. Згідно ст. 128 ч. 1 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. На момент укладення вищезазначеного Договору купівлі-продажу не вимагалась обовязкова державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Вимога законодавства про обовязкову державну реєстрацію права власності виникло з 2001 року. Таким чином покупець [PERSON] з моменту укладення Договору купівлі-продажу і передачі йому продавцем проданого майна, тобто з 25 лютого 1998 року, у відповідності з діючим законодавством став власником придбаного майна, в тому числі і нерухомого майна. 15 жовтня 1998 року за Договором № 02 купівлі-продажу майна [PERSON] продав [PERSON] куплене раніше майно, а саме: екскаватор ЕО-26, трансформаторну підстанцію, телятник з вбиральнею, сараєм і колодязем, крупорушку, майстерню з сінником і зерносклад з корівником за ціною 27800 грн. В цей день все продане майно за [PERSON] прийому-передачі було передане покупцю [PERSON] Вказаний Договір купівлі-продажу майна на момент його укладення співпадав вимогам Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) діючому на момент вказаної угоди, а саме: у відповідності з ст. ст. 128, 153, 154, 224, 225, 227, 228 ЦК України (в редакції 1963 року). Згідно вищевказаних статей кодексу договір рахується укладеним з моменту його підписання, у покупця виникло право власності на придбане майно з моменту передачі йому цього майна, тобто з 15 жовтня 1998 року. Державна реєстрація вказаного Договору також не вимагалася. У відповідності з п. 4 Кінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) ЦК України застосовується до цивільних відношень, які виникли після вступу в закону силу, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, вимоги ЦК України (в редакції 2003 року) про обовязкове нотаріальне посвідчення Договорів купівлі-продажу обєктів нерухомості не застосовані до угод укладених до 1 січня 2004 року. Після придбання вищевказаних обєктів селищною радою були присвоєні поштові адреси на них в 2012 році в КП «БТІ» м. Словянськ були виготовлені технічні паспорти на вищевказані обєкти нерухомості. Згідно технічних паспортів за адресою Словянського району, села Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 1 розташовані: майстерня з прибудовою Літ А-1 загальною площею 198,1 кв.м., сінник Літ-Б площею основи 603,8 кв.м. і Літ-1 фундамент площадки для зберігання паливно-масляних матеріалів, площею основи 126 кв.м., за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 2 зерносклад Літ А-1 площею 884 кв.м. і корівник Літ Б-1 загальною площею 1596,8 кв.м., за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 6 крупорушка Літ А-1 загальною площею 123,8 кв.м., за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 7 телятник з прибудовою Літ А-1 загальною площею 730,3 кв.м., Літ-Б вбиральня загальною площею 1,7 кв.м., Літ-В сарай загальною площею основи 7,3 кв.м., Літ № 1 колодязь. В теперішній час вона не може розпорядитися приналежними їй вищевказаними сільськогосподарськими забудовами , зокрема не може отримати кредит у банківській установі під заставу цих обєктів нерухомості, так як не може за наявними у неї документами зареєструвати їх в реєстрі прав власності на нерухоме майно і отримати Витяг із цього реєстру для оформлення застави. У відповідності з ст. ст. 319, 321 ЦК України (в редакції 2003 року) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд всім власникам забезпечуються рівні умови забезпечення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно лишитися цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України (в редакції 2003 року) власник майна має предявити позов про визнання його право власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документів, підтверджуючих його права власності. Відповідач [PERSON] відмовляється від нотаріального посвідчення вищевказаного Договору купівлі-продажу, так як пояснює, що він давно продав їй це майно і на момент укладення угоди в 1998 року не вимагалося її нотаріальне оформлення. У відповідності з ст. 41 Конституції України право частинної власності набувається в порядку, визначеним законом. Право частинної власності непорушне. Таким чином, у відповідності з Конституцією України, нею було набуто право власності на вищевказані обєкти в 1998 році в порядку, визначеним Цивільним кодексом України, діючому в тому періоді. Просить суд визнати дійсним Договір купівлі-продажу майна № 02 від 15 жовтня 1998 року, укладений між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] по продажу у власність - екскаватора ЕО-26, трансформаторної підстанції, телятника з вбиральнею, сараєм і колодязем, крупорушки, майстерні з сінником і зерносклад з корівником. Визнати за нею, [PERSON] право власності на приміщення майстерні з прибудовою Літ А-1 загальною площею 198,1 кв.м., сінник Літ-Б площею основи 603,8 кв.м. і Літ-1 фундамент площадки для зберігання паливно-масляних матеріалів, площею основи 126 кв.м., розташовані за адресою Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 1; зерносклад Літ А-1 площею 884 кв.м. і корівник Літ Б-1 загальною площею 1596,8 кв.м., розташовані за адресою Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 2 ; крупорушку Літ А-1 загальною площею 123,8 кв.м., розташовану за адресою - Словянський район , село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 6; телятник з прибудовою Літ А-1 загальною площею 730,3 кв.м., Літ-Б вбиральня загальною площею 1,7 кв.м., Літ-В сарай загальною площею основи 7,3 кв.м., Літ № 1 колодязь, розташовані за адресою Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 7 Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 19 червня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без її участі, та задовольнити її позовні вимоги ( а.с. 44). Представник позивача адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання юридичної допомоги від 14 жовтня 2013 року ( а.с.35), до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 19 червня 2015 року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі та постановити рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] ( а.с. 45). Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 19 червня 2015 року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі та постановити рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи. ( а.с. 46). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об»єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності . У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року „ Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Відповідно до ч. 4 ст. 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. У відповідності до статті 2. Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року №887-Х11 « В Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, засноване на власності фізичної особи; колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства». В судовому засіданні встановлено і належним чином не спростовані ті обставини, що 25 лютого 1998 року [PERSON] по Договору № 01 купівлі-продажу майна, яке знаходилося в спільній частковій власності, за 27800 грн. придбав у власність екскаватор ЕО-26, трансформаторну підстанцію, телятник з вбиральнею, сараєм і колодязем, крупорушку, майстерню з сінником і зерносклад з корівником. В якості продавця по вказаній угоді виступав [PERSON], уповноважений власниками вказаного майна на підставі Довіреності від 20 лютого 1998 року ( а.с.8-10). У відповідності до ст. 4 Закону України «Про власність», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин 1. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном; (Офіційне тлумачення положень пункту 1 статті 4 див. в Рішенні Конституційного Суду N 4-рп/2005 ( v004p710-05 ) від 11.05.2005 ) 2.Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. ( Пункт 2 статті 4 в редакції Закону N 980-IV ( 980-15 ) від 19.06.2003 ). 3. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У день укладення вказаної угоди - Договору купівлі-продажу продане майно за [PERSON] прийому-передачі основних засобів продавцем було передано покупцеві - [PERSON].( а.с.11). У відповідності до статті 2. Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року №887-Х11( який був чинним на момент виникнення правовідносин) « В Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, засноване на власності фізичної особи; колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства». Згідно статті 10 вищевказаного Закону « Майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства відповідно до законів України, статуту підприємства та укладених угод належить йому на праві власності, повного господарського відання або оперативного управління. Підприємство, якщо інше не передбачено чинним законодавством та його статутом, має право продавати і передавати іншим підприємствам, організаціям та установам, обмінювати, здавати в оренду, надавати безоплатно в тимчасове користування або в позику належні йому будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби, інвентар, сировину та інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу». Власниками майна, яке за [PERSON] прийому-передачі від 25 лютого 1998 року було передано у власність [PERSON] являлись співвласники, згідно Додатку 1 до Договору №01 купівлі-продажу майна від 25 лютого 1998 року, які отримали вказане майно у відповідності до Рішення загальних зборів Колективного сільськогосподарського підприємства « Олександрівське», якому на підставі Закону України «Про підприємства в Україні» належало вказане майно на праві власності та у відповідності до вимог ст. 27 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року № 887-Х11( який був чинним на момент виникнення правовідносин) підприємство при здійсненні господарської та іншої діяльності мало право з власної ініціативи приймати будь-які рішення, що не суперечать законодавству України На підставі Довіреності від 02 лютого 1998 року співвласники майна, яке вони отримали у власність від Колективного сільськогосподарського підприємства «Олександрівське» уповноважили продавця [PERSON] розпоряджатися приналежними їм майновими паями, а також укладати від їх імені договори купівлі-продажу ( а.с.9,16-19). На момент укладення вказаної угоди - Договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року, укладеного між [PERSON], як продавцем та відповідачем - [PERSON], як покупцем, діяли положення Цивільного кодексу України ( в редакції 1963 року), у відповідності з якими (ст. 227 ЦК України) нотаріальне посвідчення Договору купівлі-продажу було обовязковим тільки при купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б один із сторін є громадянин, а відповідно ст. 47 ч. 1 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязково лише у випадках, вказаних у законі. По вказаному Договору купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року продавалися основні засоби, в тому числі і обєкти нерухомості, які не являються жилим будинком, або жилим приміщенням. У відповідності з ст. 224 ЦК України (в редакції 1963року) за Договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти майно і заплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. ст. 225, 228 ЦК України (в редакції 1963) право продажу майна, крім примусового продажу, належить власнику і продаж майна робиться по цінам, встановлених за згодою сторін. Крім цього, у відповідності з вимогами ст. ст. 153, 154 ЦК України (в редакції 1963 року) Договір вважається укладеним, коли між сторонами в необхідної в належних випадках формі досягнуто угоди по всім істотним умовам. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми. Згідно ст. 128 ч. 1 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. На момент укладення вищезазначеного Договору купівлі-продажу не вимагалась обовязкова державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Вимога законодавства про обовязкову державну реєстрацію права власності виникло з 2001 року. Таким чином покупець [PERSON] з моменту укладення Договору купівлі-продажу і передачі йому продавцем проданого майна, тобто з 25 лютого 1998 року, у відповідності з діючим на той час законодавством став власником придбаного майна, в тому числі і нерухомого майна. У відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР (в редакції від 18 липня 1963 року) «За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму». «Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно». 15 жовтня 1998 року за Договором № 02 купівлі-продажу майна [PERSON] продав [PERSON] придбане ним за Договором купівлі-продажу від 25 лютого 1998 року майно, а саме: екскаватор ЕО-26, трансформаторну підстанцію, телятник з вбиральнею, сараєм і колодязем, крупорушку, майстерню з сінником і зерносклад з корівником за ціною 27800 грн ( а.с.21). В цей день все продане майно за [PERSON] прийому-передачі було передане покупцю [PERSON]П.( а.с.22). У відповідності до вимог ст. 153 ЦК УРСР ( в редакції від 18 липня 1963 року ) «Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди». У відповідності до ст. 154 ЦК УРСР ( в редакції від 18 липня 1963 року) Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення. Аналіз тексту Договору купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року свідчить, що [PERSON], як покупець та [PERSON], як продавець при його укладенні домовилися щодо усіх істотних умов: як по предмету, так і по його ціні. ( а.с.21-22). Волевиявлення продавця та покупця щодо зазначених умов зафіксовано у тексті письмового договору та підтверджено власноручними підписами. Сторони виконали повністю умови договору: відповідач добровільно передав у користування та розпорядження позивачці приналежне йому майно та отримав від позивача у повному обсязі обумовлену вартість майна- 27800 гривень, а [PERSON] прийняла вказане в Договорі майно. ( а.с. 22- зворот). З огляду на наведене суд визнає, що між сторонами укладений письмовий договір купівлі-продажу майна, який передбачений актами цивільного законодавства, однак не здійснене його нотаріальне оформлення, але у відповідності зі ст. 227 ЦК УРСР ( в редакції від 18 липня 1963 року) , яка діяла на момент правовідносин, нотаріальне посвідчення Договору купівлі-продажу було обовязковим тільки при купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією із сторін є громадянин У відповідності до п.2 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» « Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Оскільки на час набуття права власності [PERSON] на нерухоме та рухоме майно, а саме в 1998 році діяли положення ЦК України 1963 року, то належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на той час. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв»язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення ( Постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону N 1878-VI від 11 лютого 2010 року, який набрав чинності з 16 березня 2010 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна - 15 жовтня 1998 року між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено судом, або прямо не випливає із закону. У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції від 18 липня 1963 року) Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до п.2 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» « Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Вказаний Договір купівлі-продажу майна на момент його укладення 15 жовтня 1998 року повністю відповідав вимогам Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) діючому на момент вказаної угоди, а саме: у відповідності з ст. ст. 128, 153, 154, 224, 225, 227, 228 ЦК України (в редакції 1963 року). Згідно вищевказаних статей кодексу договір вважається укладеним з моменту його підписання, у покупця - [PERSON] виникло право власності на придбане майно з моменту передачі їй цього майна, тобто з 15 жовтня 1998 року. Державна реєстрація вказаного Договору також не вимагалася. У відповідності до вимог ст. 128 ЦК УРСР ( в редакції від 18 липня 1963 року) «Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.» У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. У відповідності з п. 4 Кінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) ЦК України застосовується до цивільних відношень, які виникли після вступу в закону силу, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, вимоги ЦК України (в редакції 2003 року) про обовязкове нотаріальне посвідчення Договорів купівлі-продажу обєктів нерухомості не застосовані до угод укладених до 1 січня 2004 року. Після придбання вищевказаних обєктів селищною радою були присвоєні поштові адреси на них в 2012 році в Комунальному підприємстві «Бюро Технічної Інвентаризації» м. Словянськ були виготовлені технічні паспорти на вищевказані обєкти нерухомості. Згідно технічних паспортів за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 1 розташовані: майстерня з прибудовою Літ А-1 загальною площею 198,1 кв.м., сінник Літ-Б площею основи 603,8 кв.м. і Літ-1 фундамент площадки для зберігання паливно-масляних матеріалів, площею основи 126 кв.м., за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 2 зерносклад Літ А-1 площею 884 кв.м. і корівник Літ Б-1 загальною площею 1596,8 кв.м., за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 6 крупорушка Літ А-1 загальною площею 123,8 кв.м., за адресою - Словянський район, село Рай-Олександрівка, пров. Аграрний № 7 телятник з прибудовою Літ А-1 загальною площею 730,3 кв.м., Літ-Б вбиральня загальною площею 1,7 кв.м., Літ-В сарай загальною площею основи 7,3 кв.м., Літ № 1 колодязь. В теперішній час [PERSON] не може розпорядитися приналежними їй вищевказаними сільськогосподарськими забудовами , зокрема не може отримати кредит у банківській установі під заставу цих обєктів нерухомості, так як не може за наявними у неї документами зареєструвати їх в реєстрі прав власності на нерухоме майно і отримати Витяг із цього реєстру для оформлення застави. У відповідності з ст. ст. 319, 321 ЦК України (в редакції 2003 року) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд всім власникам забезпечуються рівні умови забезпечення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно лишитися цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України (в редакції 2003 року) власник майна має предявити позов про визнання його право власності, якщо це право оскаржується або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документів, підтверджуючи його права власності. Враховуючи ті обставини, що позивач [PERSON] правомірно, у відповідності до діючого на той час законодавства, шляхом укладення з [PERSON] Договору купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року набула право власності на майно, а саме: майстерня з прибудовою Літ А-1 загальною площею 198,1 кв.м., сінник Літ-Б площею основи 603,8 кв.м. і Літ-1 фундамент площадки для зберігання паливно-масляних матеріалів, площею основи 126 кв.м., зерносклад Літ А-1 площею 884 кв.м. і корівник Літ Б-1 загальною площею 1596,8 кв.м., крупорушка Літ А-1 загальною площею 123,8 кв.м., телятник з прибудовою Літ А-1 загальною площею 730,3 кв.м., Літ-Б вбиральня загальною площею 1,7 кв.м., Літ-В сарай загальною площею основи 7,3 кв.м., Літ № 1 колодязь, то її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved