Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та виселення її без надання іншого житла, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником вказаного вище будинку на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2007 року. За даною адресою зареєстрована [PERSON] , яка проживає разом зі своїм співмешканцем, який взагалі за даною адресою не зареєстрований та дозволу на його проживання позивачка не надавала. Однією з умов, за якої [PERSON] надала дозвіл на проживання відповідачки було те, що вона буде сплачувати комунальні послуги за користування електроенергією, газом та водопостачанням, а також буде належним чином ставитися до обов`язку по вихованню своїх дітей, але відповідачка разом зі своїм співмешканцем почали зловживати спиртними напоями, обов`язку по оплаті комунальних послуг не виконують, умисно пошкоджують ремонт в будинку та приводять його у непридатний для проживання стан. Проживання разом з ними в одному приміщенні стало зовсім нестерпним, оскільки вони зловживають алкогольними напоями, часто влаштовують сварки та навіть бійки, принижують позивачку, систематично ображають нецензурною лайкою та погрожують фізичною розправою. Оскільки на сьогоднішній день відповідачка відмовляється добровільно виселитись із будинку [PERSON] , а позивачка не може в позасудовому порядку зняти її з реєстрації, що обмежує її у вільному розпорядженні своєю власністю - нерухомим майном, тому вона і змушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивачки підтримав її вимоги в повному обсязі та пояснив, що сам особисто відвідував її нині спірне житло, де нині проживає відповідачка, і бачив, у якому жалюгідному вигляді воно зараз перебуває через відношення до нього останньої. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, не подала відзиву на позовну заяву і не повідомила про поважність причини своєї неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином та вчасно (а.п.25, 31, 34). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився також, але завчасно подав клопотання про розгляд справи без його участі, поклавшись при цьому на розсуд суду (а.с.37). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні засвідчили той факт, що позивачка пустила пожити у свій будинок та зареєструвала в ньому свою племінницю - відповідачку по справі [PERSON] , яка проживає там разом зі своїм співмешканцем. На даний час вони обоє зловживають спиртними напоями, ведуть аморальний спосіб життя, у зв`язку з чим знищують та продають речі з будинку, належного на праві власності [PERSON] , приводячи його у непридатний для проживання стан. Тож, вислухавши представника позивачки та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 10.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області Могиленко Л.М., [PERSON] купила житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №2556941 від 10.12.2007 року (а.с.12, 13). Згідно з копією витягу КП «Прилуцьке МБТІ» Чернігівської обласної ради від 11.12.2007 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 5564 від 10.12.2007 року (а.с.14). Із будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстрована власниця даного будинку [PERSON] , а також [PERSON] (а.с.10-11). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У судовому засіданні достовірно було встановлено, що позивачка [PERSON] є єдиним власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка лише була зареєстрована у ньому з дозволу своєї тітки - позивачки [PERSON] , але [PERSON] систематично руйнує та псує його разом зі своїм співмешканцем, чим суттєво порушує правила нормального співжиття та створює перешкоди позивачці у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм житлом, тому суд беззаперечно вважає відповідачку такою, що втратила своє право користування зазначеним вище будинком, а також такою, що підлягає виселенню з нього без надання іншого житлового приміщення. У відповідності до ст.141 ЦПК України якщо позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то судові витрати по справі необхідно стягнути з відповідачки на корить позивачки у сумі 768 грн 40 к. На підставі ст.41 Конституції України, ст.109, 116, 150 ЖК України, ст.316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved