Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про виселення з квартири мотивуючи тим, що з 18 жовтня 2003 року по 17 лютого 2014 року вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], після чого шлюб було розірвано. На підставі договору купівлі - продажу від 29 грудня 2000 року вона набула право власності на квартиру по [ADDRESS], в якій вона мешкала разом із колишнім чоловіком, а потім він залишився проживати в квартирі сам, а вона, внаслідок його неправомірних дій та насильства в родині переїхала мешкати до матері. На даний час вона проживає у матері з маленьким сином, і не може скористатися належною їй квартирою, оскільки відповідач не допускає її туди мешкати і сам добровільно відмовляється її покинути. За належну їй квартиру вона самостійно сплачує комунальні витрати, хоча в ній не проживає, відповідач жодних компенсацій за проживання в квартирі їй не надає. Неодноразово вона пропонувала відповідачу або придбати в неї квартиру на визначених нею умовах, або звільнити її зі своїми речами, на що відповідач відмовив та заявив, що він не має наміру звільняти квартиру і не визнає її права власності на неї. Без її згоди відповідач розпоряджається в квартирі та дозволяє стороннім особам, які не є членами її родини і не мають правових підстав, знаходитися там. Вона як власник квартири намагалася скористуватися своїм правом власності та зайти до квартири для вирішення своїх побутових проблем, однак їй цього не вдалося вчинити із-за зміни відповідачем вхідних замків. [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, визнання права власності на частину житлової квартири. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що з травня 1998 року і до реєстрації шлюбу з відповідачкою вони знаходилися у фактично шлюбних відносинах, саме в цей час навчалися в м.Донецьк, зустрічалися, вели спільне господарство і 29 грудня 2000 року за власні кошти придбали квартиру в [ADDRESS] Тому вважає, що вказана квартира є їхньою сумісною власністю. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позов підтримали і не визнали зустрічний позов. Невизнання зустрічного позову позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що дійсно з 1997 року вона навчалася в м.Донецьк на денній формі навчання і проживала в гуртожитку. Вона зустрічалася з відповідачем, але спільно не проживали і спільне господарство не вели. Вона знаходилася на утриманні своїх батьків, а відповідач навчався в Донецькому інституті внутрішніх справ та проживав в казармі. Відповідач [PERSON] свої вимоги в зустрічному позові підтримав і не визнав первісний позов посилаючись на те, що під час навчання в м.Донецьк він зустрічався з відповідачкою, вони знімали квартиру в якій проживали разом, у них був спільний побут та бюджет. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню з таких підстав. В матеріалах справи мається копія договору купівлі продажу відповідно до якого, 29 грудня 2000 року [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено державним нотаріусом і право власності позивачки на вказану квартиру зареєстровано в Добропільському БТІ 1 лютого 2001 року (а.с.5). При покупці квартири відповідач [PERSON] присутнім не був, письмової угоди між сторонами про рівність часток в придбаній квартирі укладено не було. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між позивачкою та відповідачем було зареєстровано в 18 жовтня 2003 року. Відповідно до ст.4 Закону України «Про власність», власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 11 Закону України «Про власність» передбачає, що суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства. При розгляді зустрічного позову про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу та визнання права власності, слід керуватися КпШС який діяв до 1 січня 2004 року. Тому посилання позивача та його представника на статтю 74 СК України безпідставні. Такий висновок суд обґрунтовує тим, що відповідно до п.1 розділу 7 Прикінцевих положень СК України, цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки, визначаються на підставах, передбачених СК України, у тому числі й положення ч.1 ст.74 цього Кодексу. Відповідно до ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до укладання шлюбу, а також отримане ними під час шлюбу в подарунок чи в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність, ст.22 КпШС України, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю п.1 ст.17, ст..18 Закону України «Про власність». У інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не був визначений і учасники спільної власності під час придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності, що викладений в роз'ясненні п.5 Постанови №20 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності». Нормами КпШС України, який був чинним на момент придбання квартири (29 грудня 2000 року), не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Суд не вважає, що позивач та відповідач проживали однією сім»єю та вели спільне господарство в період з 1996 по 2000 рік, оскільки вони в цей час навчалися на денній формі навчання в м.Донецьк і знаходилися на утриманні у своїх батьків. Отже, у них не було спільного бюджету та спільного майна яке б вони утримували за спільні кошти. Свідки допитані в судовому засіданні не були очевидцями передачі грошей на придбання квартири відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] З їхній пояснень відомо, що [PERSON] і [PERSON] до придбання квартири зустрічалися, разом їздили на навчання, але не підтвердили, що сторони вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та вони за спільні кошти купували майно і вели спільне господарство. Також відповідачем [PERSON] не надано доказів про те, що саме за час спільного проживання після реєстрації шлюбу саме за його кошти та його працею було значно покращено умови для проживання в квартирі. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.ст.317,319,321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 386 ЦК України передбачено захист права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, для запобігання такому порушенню. Оскільки відповідач перешкоджає позивачці користуватися квартирою він підлягає виселенню.

Outcome: approved