Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про позбавлення [PERSON] частки власності у спільній частковій власності на квартиру №150, яка знаходиться по вулиці Ватутіна, 56 в місті Вінниці. Позовні вимоги мотивовано тим, що 26.12.1995р. позивач отримала квартиру №150, яка знаходиться по вул. Ватутіна, 56 в м. Вінниці від Вінницького молокозаводу, де вона раніше працювала ще до шлюбу з її колишнім чоловіком [PERSON] Під час проведення приватизації вони спільно з відповідачем та їхньою донькою [PERSON] приватизували вищевказану квартиру, внаслідок чого володіють нею на праві спільної сумісної власності. 17.01.2005р. рішенням Замостянського районного суду шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З того часу [PERSON] в даній квартирі більше не проживав, у вихованні доньки та її матеріальному забезпеченні, в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, послуг за електроенергію та газ ніякої участі не приймав, а тому враховуючи вищевикладене та на підставі положень статей 1, 71, 116, 157 ЖК України позивач звернулася до суду з даним позовом. В ході розгляду справи, ухвалою суду від 31.01.2017р. залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON], якого представляє опікун [PERSON], та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Вінницької міської ради. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - Виконавчого комітету Вінницької міської ради в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог, з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. [PERSON], яка являється опікуном [PERSON], в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що на даний час у [PERSON] іншого житла немає. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог, посилаючись на те, що в разі задоволення позову будуть порушені права недієздатної особи. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 січня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-АМ №0109132 від 17.01.2005р. Від шлюбу у позивача та відповідача 27 жовтня 1997 року народилася донька, [PERSON]. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.01.1999 року Виконкомом Вінницької міської ради, квартира №150, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Ватутіна, 56, належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці, [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 5) З пояснень позивача та її представника, щодо яких не заперечувала опікун відповідача, слідує, що після розірвання шлюбу [PERSON] у вищевказаній квартирі не проживає. В той же час, судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2013р. у справі №127/5092/2016-ц [PERSON] визнано недієздатним, а згідно з ухвалою суду від 11.11.2014р. у справі №127/18155/14-ц опікуном [PERSON] призначено [PERSON]. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності визначені у статті 346 ЦК України, відповідно до якої право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викупу памяток культурної спадщини, примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника, реквізиції, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника. Однак, жодної з перелічених підстав для припинення права власності [PERSON] на частку квартири №150, яка знаходиться в м. Вінниці, по вул. Ватутіна, 56 позивачем в позовній заяві не зазначено та в судовому засіданні не встановлено. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач та її представник посилаються на норми статей 71, 116, 157 Житлового кодексу України, якими регламентовано питання, щодо виселення членів сімї власника будинку, а також втрати права на користування житлом у звязку з відсутністю наймача протягом шести місяців. Однак, такі посилання позивача та її представника суд вважає безпідставними, оскільки [PERSON] являється співвласником квартири, а не її наймачем, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, а тому норми статей 71, 116, 157 ЖК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, частиною першою статті 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Поряд з цим, статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. При цьому, відповідно до частини другої статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З аналізу наведеної норми слідує висновок про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Однак, з матеріалів справи вбачається, що належна відповідачу 1/3 частка оспорюваної квартири не може вважатися «незначною», оскільки частки кожного з співвласників є рівними (по 1/3 кожного). При цьому, з матеріалів справи не вбачається наявності обставин щодо неможливості спільного (позивачем та відповідачем) володіння і користування квартирою. Разом з тим, позивачем не дотримано вимог визначених частиною 2 статті 365 ЦК України, щодо попереднього внесення вартості частки квартири на депозитний рахунок суду. Отже, проаналізувавши вищенаведені обставини в сукупності суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, для припинення права відповідача на частку у спільному майні. Посилання ж позивача та її представника на те, що оспорювана квартира придбана позивачем ще до шлюбу з відповідачем на підставі договору про дольову співучасть в будівництві №239 квартирно-житлового будинку від 26.12.1995р. судом до уваги не приймається, оскільки як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.01.1999 року Виконкомом Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS], набута у власність позивачем, відповідачем та їх донькою шляхом приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №81 від 30.01.1999р., а не на підставі договору про дольову співучасть в будівництві. При цьому ні рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №81 від 30.01.1999р. про приватизацію житлового фонду, ні свідоцтво про право власності на житло від 30.01.1999р. позивачем не оспорюється та відповідних вимог не заявлено. Крім того, суд звертає увагу на те, що надані позивачем договори на дольову участь в будівництві 239 квартирного житлового будинку по вул. Якіра, 12, м. Вінниця, оригінали яких оглянуто судом в судовому засідання, не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог, оскільки зазначені договори не підписані зі сторони продавця. (а.с. 7, 8) Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Крім того, суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з позовною заявою про позбавлення [PERSON] частки власності у спільній частковій власності на квартиру №150, яка знаходиться по вулиці Ватутіна, 56 в місті Вінниці, позивачем фактично не заявлено жодної вимоги до відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради. За правилами закріпленими у Цивільному процесуальному кодексі України визначення відповідачів відноситься до виключної прерогативи позивача, який розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, згідно положень частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні позивачу розяснювалися його процесуальні права передбачені статтями 27, 31 ЦПК України, а також позивач попереджався про наслідки вчинення або невчинення окремих процесуальних дій. Зокрема, позивачу розяснено його права щодо збільшення та зменшення розміру позовних вимог, щодо можливості зміни предмета або підстави позову - до початку розгляду судом справи по суті. Крім того, в судовому засіданні судом уточнювався зміст вимог та предмет позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а також розяснювалися вимоги статей 10 та 60 ЦПК України щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивач та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог зазначених у позовній заяві та на підставі доказів доданих до позовної заяви. Таким чином, оскільки Виконавчий комітет Вінницької міської ради не є належним відповідачем щодо вимог про позбавлення особи частки власності у спільній частковій власності, а інших вимог до зазначеного відповідача позивачем не заявлено, у задоволенні позову в частині позовних вимог до Виконавчого комітету Вінницької міської ради слід відмовити, у звязку з тим, що позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed