Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності виникло на підставі договору дарування від 01.11.2013 р. За вказаною адресою зареєстровані також її донька, онука її син, та відповідач по справі - колишній чоловік, шлюб з яким розірвано 10.10.2018 р. Відповідач за даною адресою не проживає більше року, що підтверджується актами перевірки паспортного режиму. Відповідач перестав бути членом її сім`ї, спільного господарства не веде, в її квартирі не проживає, особистих речей в квартирі не має, за комунальні послуги не сплачує. Позивач просить суд винести рішення яким визнати відповідача таким, що втратив права користування належній їй на праві власності житловим приміщенням, яке знаходиться по [ADDRESS] . В суді позивач позов підтримав, просить його задовольнити, не заперечила щодо винесення заочного рішення по справі. Суду позивач пояснила, що після розлучення відповідач в квартирі не проживає, його особистих речей в квартирі не залишилося, місце його проживання їй не відомо. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи неодноразово повідомлявся судовими повістками по місцю реєстрації, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Суд вважає за можливе розгляд справи провести без його участі на підставі наявних в справі доказів, із винесенням заочного рішення по справі оскільки відносно цього не заперечив позивач в суді. Заслухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач є власником частки в праві спільної часткової власності, розмір якої становить 9/50 на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.11.2013 р.(а.с.8-9) 24.06.2018 р. між співвласниками вказаної квартири було укладено договір про поділ нерухомого майна в натурі, посвідчений нотаріально, згідно якого було припинено право спільної часткової власності та передано у власність позивачу квартиру загальною площею 61,1 кв.м, житловою площею 41,6 кв.м(а.с.10). 19.07.2018 р. за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.11). В належній позивачу на праві власності квартири зареєстрований відповідач, колишній чоловік шлюб з яким розірвано10.10.2018 р., що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 22.09.2020 р.(а.с.12), копією свідоцтва про розірвання шлюбу(а.с.13). Відповідач в квартирі позивача не проживає біля двох років, що підтверджується актами перевірки паспортного режиму від 24.01.2019 р.(а.с.16), від 03.09.2019 р.(а.с.15), від 22.09.2020 р.(а.с.14), поясненнями в суді свідків [PERSON] та [PERSON] , які суду пояснили, що востаннє бачили відповідача восени 2016 р. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права закріплює право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Outcome: approved