Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] і належить на праві власності їй та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач зареєстрований у вказаному жилому приміщенні, яке належить позивачу та [PERSON] Відповідач за вказаною адресою з 2012 року фактично не проживає, жилим приміщенням не користується, речей відповідача у квартирі немає. Наявність реєстрації відповідача в квартирі позивача перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. У судовому засіданні позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не подав. Відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] володіє часткою зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 1995 року, яка була приватизована нею та [PERSON] в рівних частках згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». [PERSON] володіє часткою зазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 січня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за №23. Відповідно до відомостей довідки виконкому Оріхівської міськради Запорізької області від 06 грудня 2016 року №1865 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований онук [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні встановлено, що у квартирі, належній позивачу [PERSON] та її сину [PERSON] зареєстрований відповідач і залишається зареєстрованим за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживає і не користується цим житлом понад один рік, реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, як власника житлового будинку. Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідач не має. Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач не вважає відповідача членом своєї сімї, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання понад встановлені законом строки з матеріалів справи не вбачається. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~п.2 ч.1 ст.3,\~ст.321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивачу. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved