Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 03.04.2012 року уклала шлюб із відповідачем. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею. На протязі всього сімейного життя між сторонами існували погані відносини, що призвело до фактичного припинення з березня 2014 року шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просить розірвати шлюб між нею і відповідачем, залишити дитину на проживання з нею та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму. Позивач у судове засідання не з'явилася, згідно поданої через канцелярію суду заяви (а.с.20) просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги уточнила та просить не стягувати з відповідача на її користь судовий збір. Відповідач у судове засідання не з'явився, згідно поданої через канцелярію суду заяви просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнає (а.с.17). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі з 03.04.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 03.04.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.6). Сторони по справі мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 28.08.20012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.9). Дитина проживає разом з матір'ю (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно 6 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до положень статтей 18, 27 Конвенції про права дитини визнається принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України встановлений обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст.ст.180-184 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, в разі ненадання допомоги з них за рішенням суду стягуються аліменти у частці від доходу і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та сім'я розпалась остаточно, аліменти мають стягуватися у частці від доходу і (або) у твердій грошовій сумі, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved