Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 2000-02 ОМ від 28 лютого 2000 року, а саме квартири під №87, в будинку № 29, корпус «б» яка знаходиться в м. Одесі, по вул. Академіка Філатова укладеного між нею, [PERSON] та [PERSON], [PERSON], яка діяла від власного імені та від імені та в інтересах [PERSON], [PERSON], діючої зі згоди та у присутності своєї матері [PERSON] і зареєстрованого на Одеській універсальній біржі «Вітязь» - дійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 03 березня 2000 року вказаний договір був зареєстрований в ОМБТІ під № 344пр- стр.88 р № 222. На час укладання договору не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Між продавцями та покупцем було досягнуто домовленості про всі істотні умови угоди і відбулося повне виконання договору. Покупець сплатила продавцю обумовлену договором вартість квартири і оселилася в ній, зберігає постійну реєстрацію за вказаною адресою по теперішній час та сплачує усі комунальні послуги. Проте відсутність нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу не надає їй можливості розпорядитися своєю власністю на власний розсуд. Позивачка в судове засідання не зявилась, в своєму позові просила суд слухати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судові засідання не зявлялися, повідомлялися про час та місце розгляду справи у відповідності з вимогами статті 74 ЦПК України. З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у ній доказів. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення у відсутності відповідачів, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований, доказаний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 28 лютого 2000 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], яка діяла від власного імені та від імені та в інтересах [PERSON], [PERSON],діючої зі згоди та у присутності своєї матері [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири під №87, в будинку № 29, корпус «б» яка знаходиться в м. Одесі, по вул. Академіка Філатова і яка складається в цілому із трьох кімнат жилою площею 32,9 кв.м, загальною площею 48,3 кв.м. а також: кухні, коридору, ванної, туалету. Згідно п. 6 цього договору квартира продана з торгів за 10700 ( десять тисяч сімсот) гривень, які продавці отримали від покупця повністю до підписання договору. Вказана частка квартири належала продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Одеської міської ради народних депутатів від 17.08.1994 року під р.№ 3-5037, зареєстрованого в МБТІ м. Одеси 17.11.1995 року, під реєстровим номером 222, стр. 188, кн..152. Зазначений договір відповідно до вимог, передбачених ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, яка діяла на час укладання угоди) був зареєстрований на Одеській універсальній біржі «Вітязь» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний № 2000-02 ОМ від 28.02.2000 року. 03 березня 2000 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] в ОМБТІ під № 344пр- стор.88 р № 222, яка з моменту придбання вищевказаного нерухомого майна і по теперішній час здійснює користування та володіння ним у повному обсязі, сплачуючи усі комунальні платежі . Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам і сторони повністю виконали угоду: продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано. Біржове оформлення сторонами було обране, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 2000 році, то, враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № [NUMBER] від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року , якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно чинної на час виникнення спірних правовідносин Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року спірна квартира була зареєстрована за її покупцем [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Вищезазначена Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося: продавці отримали кошти, а покупцю було передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У відповідності із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При таких обставинах суд вважає, що даний договір можна визнати дійсним.

Outcome: approved