Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], уточнивши який, просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором оренди житла у загальному розмірі - 606893,47 гривень, сплачені нею комунальні послуги за період користування відповідачами належним їй житлом у розмірі - 3446,02 гривень, понесені нею збитки пов'язані відновленням порушеного права, а саме придбанням рухомого майна взамін вивезеного відповідачами, належного їй на праві власності рухомого майна на загальну суму 79849 гривень, моральну шкоду у розмірі 8000 гривень. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що 31 жовтня 2009 року між нею та відповідачкою [PERSON] був укладений договір оренди трикімнатної квартири [ADDRESS], строком дії на два роки з 15 листопада 2009 року по 15 листопада 2011 року з правом подальшого викупу. Орендна плата за домовленістю сторін договору була встановлена у розмірі 500 доларів США за курсом Національного банку України щомісячно. По договору оренди нею передано в користування відповідачам крім приміщення рухоме майно, що знаходилося в ньому, а саме: вбудована кухня, вбудована прихожа, стіл і шість стільців, три дзеркала, люстра, стінка в столовій, тобто все майно, що зазначено в пункті № 2 договору оренди. На час укладення зазначеного договору квартира, яка являлася об'єктом договору оренди житла, вже реконструйована у житловий будинок, у зв'язку з чим площа квартири у договорі була зазначена у розмірі - 160 кв.м. Далі позивачка вказує, що з її боку умови договору оренди житла були виконанні, а саме за її згодою відповідачі вселилися у належне їй майно та стали там проживати. Рішенням Малиновського районного суд міста Одеси від 04 червня 2010 року за [PERSON] було визнано право власності на реконструйоване нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 159,0 кв.м, житловою площею - 50,7 кв.м. За її згодою як власника майна відповідач [PERSON] був зареєстрований за місцем проживання у житловому будинку [ADDRESS]. Після спливу строку договору оренди у листопаді 2011 року, вона звернулася до відповідачів з проханням сплатити орендну плату, а також укласти угоду щодо відчуження майна на їх користь, як сторони домовлялися раніше, але відповідачі спочатку погоджувалися, а потім перестали реагувати на її вимоги та пропозиції. Ігнорування її вимог, стало приводом для звернення до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про їх виселення, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, стягнення збитків та моральної шкоди. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2013 року позов [PERSON] задоволено частково, визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], з виселенням вказаних осіб з житлового будинку. Відповідачі самостійно рішення суду виконувати відмовлялися, тому лише 22 жовтня 2013 року працівниками державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції здійснено їх примусове виселення з орендованого приміщення. Відповідно до акту державного виконавця від 22 жовтня 2013 року майна для опису в квартирі не було, відповідачі вивезли все майно, в тому числі яке їм не належало, а саме: вбудовану кухню, вбудовану вітальню, стіл і шість стільців, три дзеркала, люстру зі столової і стінку. Враховуючи вищевикладені обставини позивачка просить суд стягнути солідарно з [PERSON] заборгованість за договором оренди житла, яка утворилася за період з 15 листопада 2009 року (з часу його укладення) по 22 жовтня 2013 року (до часу коли у примусовому порядку відповідачі були виселені з цього приміщення), а саме за 47 місяців із розрахунку 500 доларів на місяць, що складає суму 23 500 доларів США, а у гривневому еквіваленті по курсу на день прийняття рішення становить суму 606893,47 гривень, 3446,02 гривні - розмір сплаченої нею заборгованості за комунальні послуги, яка виникла за час проживання відповідачів у орендованому приміщенні, 79849 гривень - вартість придбаного рухомого майна яка дорівнюється вартості вивезеного відповідачами майна та 8000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Моральну шкоду позивачка обґрунтовує тим, що неправомірні дії відповідачів привели до погіршення стану її здоров'я, вона вже має інвалідність третьої групи, а після перенесених стресів хронічні захворювання тільки загострилися. [PERSON]. наголошує, що належне їй нерухоме майно тривалий час протиправно використовувалося відповідачами, орендна плата після припинення дії договору не сплачена, після прийняття судом рішення про примусове виселення, відповідачі вивезли все рухоме майно, що знаходилося в будинку та належало позивачці, що примусило її вживати додаткові заходи для організації свого подальшого життя, а саме купувати необхідні для проживання меблі та інше. Протиправна поведінка відповідачів виклали в неї почуття пригніченості та безпорадності, позивачка тривалий час не може повернутися до звичайного образу життя, оскільки весь час знаходиться в нервовому стані. В судовому засіданні представники [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Звернули увагу суду, що при укладенні договору оренди їхня довірителька передала у користування відповідачам рухоме майно, яке перелічене у договорі оренди і цей є не оспорювальним фактом. Вартість цього майна на жаль не може бути підтверджена документально в повному обсязі, але є значно більшою ніж вартість нових меблів та побутової техніки, які купувалися [PERSON] вже для відновлення її порушеного права, щоб вона мала можливість жити в належному їй житлі. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої її довірительки, суд має врахувати, що відповідачами з будинку, належному позивачці вивезено меблі, люстри, побутову техніку, яку вона купувала самостійно, вкладаючи душу в створення інтер'єру приміщення. Вивезення цього майна, можна прирівняти до його знищення, так як власниця позбавлена можливості повернути собі саме це майно, яке купувалося для власного користування та користування її сім'ї. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заявлених до її довірителя заперечувала в повному обсязі, з наступних підстав. Стороною відповідача не заперечувалося, що між сторонами 31 жовтня 2009 року був укладений договір оренди приміщення, що складається з трьох кімнат загальною площею 160 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS], строком на два роки, тобто по 31.10.2011 року. Договором оренди визначено розмір орендної плати - 500 доларів СШАна місяць. Представник відповідача звернула увагу суду, що відповідно до ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Відповідно до ч.3 ст.820 ЦК України наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Таким чином, відповідно до умов договору оренди від 31 жовтня 2009 року орендна плата вноситься щомісячно, а точніше 15 календарного числа кожного місяця, який передує фактичній оренді приміщення. Строк дії договору встановлений із 15 листопада 2009 року по 15 листопада 2011 року. Таким чином відповідно до умов договору оплата повинна вноситися 15 числа кожного місяця, починаючи з 15 листопада 2009 року. Отже між [PERSON] та [PERSON] виникло зобов'язання, відповідно до якого орендар зобов'язаний був вносити кожного 15 календарного числа оплату в розмірі 500 доларів США. Як вказує позивач орендна плата не вносилася з моменту вселення, тобто право позивача було порушене 15.08.2009 року, що надало їй можливість для звернення до суду за захистом свого порушеного права, однак позивачка звернулася до суду 12.06.2014 року з порушенням вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України, той на думку сторони відповідачів має право просити суд захистити її права які було порушені з 12.06.2011 року, а будь-які права позивачки, які були порушені до 12.06.2011 року не підлягають захисту в порядку цивільного судочинства в силу спливу строку позовної давності. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачка має право на орендну плату за період з 12.06.2011 року по 15.10.2011 року, за 4 місяці та 18 днів. Відповідно до п.9 Договір може бути продовжений за згодою сторін, про те строк дії договору оренди від 31.10.2009 року продовжений не був, таким чином позивач не має право стягувати орендну плату понад строк встановлений в договорі, з урахуванням строку позовної давності, оскільки 15.11.2011 року договірні зобов'язання між позивачем та відповідачем були припинені. Щодо стягнення вартості меблів, представник відповідача просила врахувати, що стороною позивача не надано жодного допустимого доказу, який підтверджує дійсну вартість меблів, що вказані меблі були знищені чи вивезені відповідачами, крім того договір оренди від 31.10.2009 року не покладає на будь-яку відповідальність орендарів за збереження меблів. Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача посилалася на статтю 611 ЦК України, згідно з якою відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних відносинах може здійснюватися виключено у випадках, що прямо передбачені законом, а також, що умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Оскільки ні договір оренди від 31.10.2009 року ні глава 59 ЦК України, яка регулює правовідносини, що виникли на підставі договору найму( оренди) житла не передбачає відповідальність за порушення зобов'язання у формі компенсації моральної шкоди, таким чином і вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представників позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку що позовні вимоги щодо стягнення орендної підлягають частковому задоволенню, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди повному задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., позивачці на праві власності належала трьохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 55,2 кв.м, житловою площею - 27,2 кв.м. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2010 року за позивачкою було визнано право власності на реконструйоване нерухоме майно - на житловий будинок [ADDRESS] (що раніше складало площу квартири [ADDRESS]), загальною площею 159,0 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м. Право власності позивачки на зазначений житловий будинок зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом з Державного реєстру права власності на нерухоме майно № 26920597 від 04 серпня 2010 року. Судом встановлено та не заперечується учасниками процесу, що 31 жовтня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] у простій письмові формі було укладено договір оренди зазначеної квартири строком на два роки з 15 листопада 2009 року по 15 листопада 2011 року з правом подальшого викупу. Орендна плата за домовленістю сторін договору була встановлена у розмірі 500 доларів США за курсом Національного банку України щомісячно. Як вбачається з ч.1,2,3,4,5 та 6 Договору оренди укладеного між сторонами, орендодавець надає, а Орендатор приймає в оренду приміщення, що складається з трьох кімнат, загальною площею 160 кв.м, розташоване за адресою [ADDRESS]. При наданні в оренду зазначено у п.1 даного договору приміщення орендодавець передає в користування орендатору наступне майно: вбудовану кухню, вбудовану прихожу, стіл та 6 стільців, три дзеркала, люстру в столовій та стінку. Зазначене у п.1 приміщення с дається строком на два роки з правом викупу з 15 листопада 2009 року по 15 листопада 2011 року; приміщення здається в оренду без права суборенди. Орендатор не має право перебудовувати приміщення без згоди Орендодавця та зобов'язується не допускати його псування. По закінченню строку дії договору орендатор зобов'язаний здати приміщення Орендодавцю в чистому стані, зі збереженням майна, переданого в користування. Орендатор вносить плату за приміщення в розмірі 500 доларів США за курсом НБУ 8,15 гривень а також: за комунальні послуги самостійно (плата за світло та воду, газопостачання, телефоні переговори). Договір підписаний сторонами по справі, його дійсність ніким не оспорюється. Відповідно до статті 810 ЦК України - за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання в ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно до статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк встановлений договором. Якщо строк внесення плати за користування житлом на встановлений договором наймач вносить її щомісяця. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг строку позовної давності починається зі спливом строку виконання. Судом встановлено що у 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право користування житлом, виселення, стягнення збитків та моральної шкоди. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2013 року позов задоволено частково. [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] виселено з житлового будинку [ADDRESS]. В іншій частині позову - відмовлено. Рішення сторонами не оспорювалося, набрало законної сили та виконано в примусовому порядку. Як вбачається з мотивувальної частини судового рішення, аналізуючи положення п.5 договору оренди, суд дійшов до висновку про відсутність волі сторін по відчуженню зазначеного будинку по закінченню строку дії договору, оскільки згідно положень цього пункту, орендар зобов'язаний здати приміщення орендодавцю в чистому стані, зі збереженням майна, переданого в користування, а не набути приміщення у свою власність. Таким чином на укладений договір оренди не розповсюджуються вимоги положень ст. 810-1 ЦК України, а відтак його не можна визнати недійсним. Констатуючи дійсність зазначеного договору оренди суд в своєму рішенні від 26.02.2013 року зазначив, що згідно п.9 договору, договір може бути пролонгований за згодою сторін, при спливу строку його дії, а відповідно до ст. 822 ЦК України не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладання договору на новий строк. Таким чином за умовах відсутності доказів щодо моменту закінчення дії договору оренди, суд вважав, що відповідачі втратили право користування житловим будинком з моменту заявлення позивачем відповідних позовних вимог, тому прийняв рішення про визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням. Судовим рішенням від 26 лютого 2013 року встановлено, що за умовах наявності правових підстав проживання відповідачів по спірній адресі на період до 15.11.2011 року, а також при відсутності належних доказів щодо не продовження дії договору оренди, суд вважає, що позивачем необґрунтовані позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, яка полягала у безпідставному користуванню спірним приміщенням. При цьому суд, зазначив, про наявне у позивача право на судовий захист щодо стягнення заборгованості за договором оренди у випадку її наявності. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. З цих підстав суд приходить до висновку, що позивачкою у 2012 році разом з вимогами про виселення відповідачів, ставилися вимоги про стягнення з них матеріальної шкоди за користування майном, однак у зв'язку з неправильним застосування норм матеріального права щодо предмету позову в задоволенні цих позовних вимог було відмовлено. Одночасно судом встановлено право позивача право на судовий захист щодо стягнення заборгованості за договором оренди у випадку її наявності. Таким чином враховуючи, що наявність заборгованості по орендній платі стороною відповідача не заперечується, суд вважає що позовні вимоги щодо стягнення орендної плати мають бути частково задоволені з урахуванням положень ст.257 ЦК України, згідно з якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та відповідно до правил ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України, за якими позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення Як вбачається з акту державного виконавця другого Малиновського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 22 жовтня 2013 року, у присутності понятих встановлено, що на момент виходу за адресою [ADDRESS] боржник виселився з будинку. На момент проведення виконавчих дій майна, підлягаючого опису, не було. При складенні акту присутній дільничний інспектор Хмельницького ОМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Таким чином, враховуючи акт державного виконавця суд приходить до висновку, що відповідачі в добровільному порядку рішення суду виконувати відмовлялися, а у примусовому порядку рішення виконане тільки 22 жовтня 2013 року, в цей день приміщення передано в користування власниці [PERSON], а тому саме 22 жовтня 2013 року є останнім днем дії договору оренди житла укладеним між позивачкою та відповідачами 31 жовтня 2009 року. З зазначених вище підстав, суд присуджує до стягнення з відповідачів на користь [PERSON] орендну плату за користування будинком [ADDRESS] з урахування пропуску строків позовної давності, за період з 12 червня 2011 року по 22 жовтня 2013 року, оскільки позов пред'явлено 12.06.2014 року, тому у зв'язку з пропуском строків позовної давності не можуть бути задоволено позовні вимоги [PERSON]. щодо стягнення орендної плати за період з 15.11.2009 року по 12.06.2011 року, а судом присуджується до стягнення з відповідачів орендна плата за період з 12.06.2011 року по 22.10.2013 року тобто за 28 місяців 10 днів, розмір якої дорівнюється еквіваленту 14160доларів США, а у гривневому еквіваленті на час розгляду справи становить 308263 (триста вісім тисяч двісті шістдесят три) гривні 20 копійок (14160х 21,77). Відповідно до ч.3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до п. 7 Договору оренди, укладеного між сторонами 31.10.2009 року орендатор має самостійно вносити плату за надані комунальні послуги (за світло, воду, газопостачання, телефоні розмови). Згідно довідок, виданих КП ЖКС «Хмельницький» за період з 31.10.2009 року по 22.10.2013 року за будинком [ADDRESS] рахується заборгованість за сплату комунальних послуг у загальні сумі - 2508 гривень 40 копійок, яка утворилася за період проживання відповідачів уданому приміщенні, та сплачена позивачкою. Згідно наданих стороною позивачки квитанцій, за період користування відповідачами спірного приміщення утворилася заборгованість за користування послугами газопостачання, електроенергією, водопостачання. Позивачкою надані суду квитанції підтверджуючи сплату 368,55 гривень за електроенергію, 425,64 гривень за газопостачання, 143,43 гривні за водопостачання. Загальна сума збитків сплачених позивачкою в погашення боргів за отримання комунальних послуг відповідачами за період їхнього проживання у належній [PERSON] квартирі становить суму - 3446,02 гривні. Згідно з пунктами 2,3,4,5 Договору оренди, при наданні в оренду зазначено у п.1 даного договору приміщення орендодавець передає в користування орендатору наступне майно: вбудовану кухню, вбудовану прихожу, стіл та 6 стільців, три дзеркала, люстру в столової та стінку. Зазначене у п.1 приміщення с дається строком на два роки з правом викупу з 15 листопада 2009 року по 15 листопада 2011 року; приміщення с дається в оренду без права суборенди. Орендатор не має право перебудовувати приміщення без згоди Орендодавця та зобов'язується не допускати його псування. По закінченню строку дії договору орендатор зобов'язаний здати приміщення Орендодавцю в чистому стані, зі збереженням майна, переданого в користування. Матеріалами даної цивільної справи встановлено, що після закінчення строку оренди нерухомого майна, від був пролонгований сторонами на тих самих умовах які існували при його укладенні. За цей період між сторонами по справі виникли суперечки стосовно користування нерухомим майном, з приводу укладення договорів пов'язаних з його відчуженням, тому [PERSON] у 2012 році звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення, визнання втратившими право користування житловим приміщенням та стягнення збитків. Рішення суду про виселення [PERSON] виконувалося в примусовому порядку, а досліджений вище у мотивувальній частині рішення акт державного виконавця, складений при виконанні рішення у присутності понятих та дільничного інспектора, свідчить про повну відсутність будь-якого майна у спірному будинку. З цих підстав суд, враховуючи обов'язки наймачів житла про збереження майна у орендованого будинку, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог заявлених до відповідачів про стягнення матеріальних збитків, які зазнала позивачка у зв'язку з втратою належного їй на праві власності нерухомого майна : меблів, люстр, кухонної техніки та іншого. В підтвердження суми збитків позивачкою надані до суду документи підтверджуючи вартість майна, що знаходилося в будинку та передавалося в користування разом з приміщенням, а саме: накладна № 18 від 15.07.2009 року, підтверджуюча купівлю вбудованих меблів (кухні, барної стійки, пеналу) вартістю - 28350 гривень; прихожої (шафа-купе, дві тумби, дзеркало, пенал) вартістю - 12150 гривень. Перелічені накладні підтверджують придбання майна [PERSON] незадовго до укладення договору оренди та приймаються судом до уваги як належні докази вартості майна. Відповідно до ч. 1статті 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті її порушення її цивільного права, має правона їх відшкодування. Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки). В судовому засіданні представники позивачки вказували, що їхня довірителька для відновлення інтер'єру свого будинку після примусового виселення відповідачів вимушена була придбати рухоме майно щоб мати можливість заселитися та жити у належному їй будинку. Стороною позивачки надані наступні документи: накладна № 3 від 16 березня 2014 року, яка підтверджує купівлю люстри - 2 шт., бра на загальну суму 11 800 гривень; накладна № 121 від 25.07.2014 року торгівельний будинок «Ніка» підтверджує придбання позивачкою ліжка, тумби, столу з дзеркалом, шафи та комоду на загальну суму 41760 гривень; накладна № 012572 від 12.03.2014 рокуа купівлю комоду «Фенікс», кутка «Меркурій» на загальну суму - 4902 гривні; накладна № 20від 03.01.2014 року згідно з якою [PERSON] придбала куток «Олімп» кресло «Бізон» на загальну суму - 11300 гривень; накладна № 012331 від 06.02.2014 року підтверджуюча купівлю столу журнального вартістю - 1157 гривень; товарний чек від 07.12.2013 року виданий магазином «Будинок кухні» підтверджуючий купівлю кухонних приладів (духовки, витяжки та іншого) на суму 8930 гривень. Таким чином, з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки вартість матеріальних збитків на загальну суму 79849 гривень, яка дорівнюється вартості куплених нею меблів та побутової техніки взамін того майна яке було вивезено відповідачами, тому що саме ця сума являє собою витрати , які [PERSON] зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 п. 3 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. У ч.2 ст.23 ЦК України розкривається характер моральної шкоди. Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд, задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди, приймає до уваги, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом неправомірності дій відповідачів стосовно рухомого майна позивачки, задоволення позову про стягнення збитків. Суд вважає встановленим факт незаконного вивезення відповідачами всього рухомого майна з будинку належного позивачці на праві власності, що підтверджує вчинення ними протиправних дій, які дорівнюються фактичному знищенню цього майна. [PERSON] купуючи речі та меблі, створювала свій власний інтер'єр, вкладаючи не тільки гроші але і душу, тому суд вважає, що виявлена відсутність рухомого майна завдала їй моральну шкоду. Розмір моральної шкоди суд визначає у сумі - 8000 гривень. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Матеріалами даної справи підтверджується сплати [PERSON] судового збору у розмірі - 243,60 гривень, тому враховуючи загальний розмір стягнутих на користь позивачки грошових коштів, суд приймає рішення про стягнення з відповідачів порівну на користь позивачки суму сплаченого нею судового збору у розмірі 243,60 гривень, а сума залишок від максимальної суми судового збору у розмірі 3410 гривень, 40 копійок підлягає стягненню з відповідачів на користь держави. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 11, 16, 22, 23, 810, 815 Цивільного кодексу України, та

Outcome: partial