Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON] [INFO], але фактично вихованням дитини не займається, матеріально дитину не забезпечує, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Малолітня проживає разом з матір'ю - [PERSON] яка виховує її, взяті на себе обов'язки виконує сумлінно. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд позбавити [PERSON]батьківських прав відносно їхньої малолітньої дочки - [PERSON] [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, але надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву клопотанням про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи Сичова Л.А. в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про народження, виданого 22 січня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області, [PERSON] є батьком - [PERSON], [INFO], про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 22 січня 2004 року зроблено відповідний запис № 72. (а.с 5). У відповідності до рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 травня 2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано( а.с.6). Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої виконавчим комітетом Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області 05 серпня 2016 року за № 1441, [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], має такий склад сім'ї - доньку - [PERSON] [INFO]., чоловіка - [PERSON] [INFO], бабусю - [PERSON], [INFO]( а.с 7). Приписами ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 своєї постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Обставини матеріального забезпечення, соціально-побутові умови проживання і особисті якості відповідача з'ясовувалися службою у справах дітей та судом. Так, судом встановлено, що відповідач вихованням дитини не займається, коштів на її утримання не надає. Характер поведінки відповідача, його особистості та інші конкретні обставини вимагають позбавлення батьківських прав і не свідчать про наявність підстав збереження батьківських прав з відмовою в позові і попередженням відповідача про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини; відсутні підстави для надання переваги інтересам відповідача, а не дитини, яка саме в цей час, з урахуванням віку, потребує захисту своїх прав. Головною метою позбавлення батьківських прав при вирішенні цієї справи, суд вважає захист саме інтересів дитини і стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів малолітньої дитини, і водночас, санкція за протиправну винну поведінку. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, позбавлення відповідача батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, на думку суду є єдиним можливим засобом забезпечення дитини спокійного життя, гармонічного виховання в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, як того вимагає ст. 150 СК України. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що [PERSON] маючи можливість виконувати свої обов'язки відносно своєї дитини, не вчиняє відповідних дій, свідомо ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дитини, а саме: не проявляє до неї ніякої батьківської турботи, не займається її вихованням, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання, що підтверджує ухилення відповідача від виконання обов'язків, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї дитини відповідно до положень ст. 169 СК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved