Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзду неповнолітніх дітей за кордон без дозволу батька. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 23 лютого 2001 року між ними укладено шлюб, який розірвано згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 липня 2012 року. Від шлюбу у них є діти, які проживають разом з нею. Батько життям дітей не цікавиться, згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 червня 2017 року з останнього в її користь стягнуто аліменти на утримання дітей. У звязку з навчання дітей за кордоном та отриманням дозволів на проживання виникла необхідність у їхньому виїзді за кордон, проте [PERSON] такої згоди не надав у звязку з чим позивачка змушена звернутися до суду. В судове засідання позивачка та її представник не зявилися, проте від представника позивачки надійшла заява про підтримання позовних вимог, з проханням слухати справу у його відсутність. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у Львівському міському РАГС, актовий запис №228. Від цього шлюбу є діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 30 липня 2012 року Франківським районним судом м. Львова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення не оскаржено та набрало законної сили. Як вбачається з копії дозволу, 10 травня 2015 року [PERSON] видано дозвіл на проживання та працевлаштування у Королівстві Іспанії. Як вбачається з копії дозволів, 24 листопада 2015 року, [PERSON] та [PERSON] видано дозволи на проживання у Королівстві Іспанії з метою возєднання сімї. Відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Відповідно до ч. 2ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до п.3 ч.3ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Як вбачається зі змісту п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57(із змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частиною 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст. ст. 3, 6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України, передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено судом позивачка неодноразово зверталася до відповідача щодо надання згоди на виїзд їхніх неповнолітніх дітей за кордон на навчання. Відповідно до нотаріальної заяви-згоди, [PERSON] надано дозвіл на проживання у Королівстві Іспанії неповнолітнім [PERSON] та [PERSON], згода відповідача на виїзд за кордон неповнолітніх дітей в матеріалах справи відсутня. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не надавав та не надає згоди позивачу на виїзд неповнолітніх дітей за межі України. Окрім того суд звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-19 від 07.12.2017р., ч.5 ст.157 Сімейного кодексу України доповнено шляхом, надання права тому з батьків, з ким проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Судом встановлено, що рішенням Франківським районним судом м. Львова від 19 червня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки всіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 17.01.2017р. і до досягнення дітьми повноліття, яке зі сторони відповідача не виконано та знаходиться на виконанні у Франківському відділі ДВС м. Львова. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах станом на 15 лютого 2018 року за відповідачем числиться заборгованість по аліментах на загальну суму 42292,50 коп., що виникла за період січень 2017 - січень 2018 року, сукупний розмір якої становить більше одного року. На підставі наведеного, враховуючи те, що сторони спільно не проживають, батько ухиляється від виконання батьківських обов'язків, зокрема не надає матеріальної допомоги, аліменти не сплачує, не цікавиться життям та вихованням дітей, не надає належним чином оформленої згоди на виїзд у супроводі матері дитини за кордон для навчання за межами України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів [PERSON], [INFO], а тому виходячи насамперед з інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення даного позову в частині, надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], уродженця м. Львова, без згоди та супроводу батька [PERSON] в супроводі матері, [PERSON], [INFO]. В частині позовних вимог щодо надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], уродженці м. Львова, без згоди та супроводу батька [PERSON] суд вважає що відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України слід закрити провадження у звязку з відсутністю предмету спору, оскільки [PERSON] на момент винесення рішення досягла шістнадцяти років, а отже вправі на вільний самостійний виїзд за межі країни. На підставі викладеного та

Outcome: partial