Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2003 року по 31 серпня 2017 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Син проживає з нею і знаходиться на повному її утриманні. Відповідач виїхав до міста Трускавець, з сином не спілкується, участі в його вихованні не приймає. В період перебування у шлюбі ними за спільні кошти в сумі 70\~000 грн. була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] . Між нею та відповідачем була домовленість про те, що вказана квартира після досягнення сином повнолітнього віку перейде у його власність. Однак, на даний час відповідач повідомив її, що має намір продати вказану квартиру без будь-якої виплати їй та їх сину. Відповідач має інше житло, а вказану квартиру перадав без її згоди в оренду та отримує щомісячний дохід з цього, цим доходом користується самостійно без сплати їм з сином їх частки від використання спільного майна подружжя. Квартиранти, які проживають в їх квартирі під час її експлуатації ставляться не бережно, що призводить до погіршення стану квартири та втрати її вартості. Ці обставини порушують її права як співвласника квартири. Згоди про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто. Беречи до уваги інтереси неповнолітнього сина, який залишається з нею і знаходиться повністю на її утриманні, а також те, що відповідач без її згоди передав в оренду спільну квартиру, що призводить до її пошкодження, відповідно до вимог ст.70 СК України просить суд: - визнати квартиру [ADDRESS] , придбану за час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, її та відповідача [PERSON] ; - здійснити поділ спільного майна подружжя, збільшивши її частку в спільному майні до 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача понесені нею витрати по справі. 20 жовтня 2020 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що фактично їх відносини з позивачкою припинилися раніше офіційного розірвання шлюбу на початку 2017 року, з цього моменту вони не проживали разом і спільне господарство не вели, однак він вже в квітні почав виплачувати позивачці грошові кошти за її частку в спільній квартирі, що підтверджується випискою з банку. Їх син проживає з позивачкою, однак він регулярно спілкується з ним, надавав йому матеріальну допомогу, вітав з днем народження, надсилав подарунок. В період шлюбу вони з позивачкою дійсно придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Однак будь-якої домовленості про те, що ця квартира після розірвання їх шлюбу перейде у власність сина після досягнення ним повноліття між нимим ніколи не було і не могло бути. Ця квартира є єдиним його житлом, іншого житла він не має, а позивачка має у власності дві квартири. З моменту розірвання шлюбу вони домовилися з позивачкою про те, що він буде виплачувати їй грошову компенсацію за її частину, а також надавати матеріальну допомогу сину по 6\~000 грн. в місяць, що він і робив. Однак з березня 2020 року в зв`язку з карантином він виплачував позивачці по 3 000 грн. Окрім цього, в період з 28 листопада 2017 року по 22 серпня 2018 року він перебував на обліку як безробітний в Центрі зайнятості. Позивачка дійсно пропонувала йому, щоб він виплатив їй 7000 дол. США за її частку квартири, на що він не погодився через те, що частково вже сплатив їй грошові кошти, розмір яких значно перевищує дійсну вартість квартири. Це підтверджується і вимогою самої позивачки, яка вказала ціну позову в сумі 46\~666 грн. 66 коп. Вимога позивачки про збільшення її частки при розділі майна з підстав, вказаних нею у позові суперечить чинному законодавству, так як ніхто не позбавляє її права звернутися за аліментами у встановленому законом порядку. Як він вже вказував, він добровільно надавав матеріальну допомогу своєму сину і в подальшому не відмовляється це робити. Спірна квартира не пошкоджена, а навпаки він зробив ремонт в ній за свої кошти вже після розірвання шлюбу. Згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» від 25 вересня 2020 року ним за період з 06 квітня 2017 року по 30 серпня 2020 року позивачці було сплачено 111\~826 грн. Враховуючи визначену позивачкою ціну позову в сумі 46\~666 грн. 66 коп. він виплатив їй зазначену нею суму. Окрім цього, вартість спірної квартири за договором складає 70\~000 грн., а виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні він повинен був сплатити їй 35\~000 грн., однак виплатив набагато більшу суму, з урахуванням добровільної сплати аліментів на сина. З цих підстав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 06 жовтня 2020 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якій посилалася на те, що в грудні 2016 року вони з відповідачем на сімейній нараді прийняли рішення про те, що їй необхідно звільнитися з роботи для того, щоб більше уваги приділяти родині. Що вона і зробила. Після чого поїхавши на відпочинок до м.Трускавець разом, відповідач повідомив їй про намір розірвати шлюбні відносини. Таким чином вона залишилася без чоловіка і без роботи. Покидаючи її, відповідач пообіцяв їй, що буде в добровільному порядку перераховувати їй аліменти на утримання дитини, при цьому, зауважив, що якщо вона звернеться до суду з вимогами про поділ майна, то він припинить їй надсилання коштів на утримання сина. Враховуючи те, що вона на той час залишилася у безвихідному становищі, без роботи і без грошей для існування, тому вона і не звертался з такими вимогами. Відповідач дійсно перераховував їй грошові кошти, як в рахунок аліментів на утримання сина, який залишився проживати з нею. Однак, такі платежі були нерегулярні, суми різними і в середньому цих коштів ледве вистачало на утримання дитини. Навіть з наданих відповідачем виписок АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що перша виплата у розмірі 5000 грн. була 06.04.2017 року, а наступна виплата в сумі всього 10,00 грн. булла тільки в грудні 2017 року. Тобто 5010 грн. відповідач переказав на життя сину на 9 місяців, що в середньому становить 556, 66 грн. щомісячно. В 2018 році відповідач сплатив 16\~704 грн., а це по 1\~392 грн. щомісячно, в 2019 році - 55 512 грн., а це по 4\~626 грн. щомісяця, в 2020 році - 34\~600 грн. (з січня по вересень 2020 року), що становить 3 844,44 грн. в місяць. І ці виплати були спрямовані нею виключно на утримання сина. Про сплату вартості квартири взагалі вони не домовлялися, хоча була домовленість, що квартира залишиться сину. Інколи відповідач навіть шантажував її тим, що він ще подивиться, чи вартий їх син того, щоб залишити йому квартиру, тому можливо він взагалі подарує свою частку квартири племінниці. Із сином відповідач майже не спілкується. З наданих роздруківок вихідних викликів можна встановити, що спілкувалися вони з сином в період з 14 липня по 13 вересня 2020 року (за два місяця) загалом 28 хвилин та 19 секунд, що є неналежним вихованням дитини. Після її звернення до суду з даним позовом, відповідач почав маніпулювати дитиною, відправив синові повідомлення про те, що саме через неї припиняє з ним спілкування та повідомив, що раніше надсилав їй на його утримання щомісячно 6000 грн., хоча таких сум відповідач їм не платив, а сплачував значно менші. Відповідач зазначає, що спірна квартира є його єдиним майном, однак це неправда. У нього є інше житло - право власності на частину в трикімнатній квартирі в місті Трускавець. На її умови про компенсацію вартості її частки в спірній квартирі в розмірі 7 000 доларів США він не погодився. З позовними вимогами про стягнення аліментів з відповідача до суду вона не зверталася через їхню домовленість про сплату ним грошових коштів на утримання сина в розмірі, якому він матиме змогу платити. Доводи відповідача про те, що він зробив ремонт в квартирі за власні кошти вже після розлучення не відповідають дійсності, оскільки такий ремонт вони робили разом щ е за час спільного проживання однією сім`єю. Просила суд залишити доводи відповідача поза увагою суду, вважати їх недоведеними та такими, що не відповідають дійсності. 12 жовтня 2020 року відповідач надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказував на те, що позивачка вказує, що після припинення їх фактичних відносин у січні 2017 року він пообіцяв у добровільному порядку перераховувати їй аліменти на утримання дитини, але в дійсності вони домовились таким чином, що він буде їй перераховувати 6000 грн., з яких будуть зараховуватися 2 000 грн. на утримання дитини, а 4000 грн. в рахунок сплати за ії частку в спірній квартирі. [PERSON] звільнилася з роботи через погані відносини з колегами, а не для того, щоб більше уваги приділяти сім`ї. Також позивачка вказує, що платежі були нерегулярні, однак крім сум, підтверджених випискою з банку, він передавав їй грошові кошти особисто, при цьому розписок з неї не брав, оскільки про все вони домовилися і відносини після припинення стосунків будували на довірі. Щодо виховання сина, то він надав суду роздруківку лише останніх телефонних дзвінків, які збереглися, з сином вони спілкуються і будуть спілкуватися, а твердження позивачки про те, що він не бере участі у вихованні сина вважає необгрунтованим, бо він знає чим син займається і як проводить час, він радиться з ним з різних питань. Про припинення їх спілкування з сином не було й мови, а навпаки він пояснював сину, що не зможе телефонувати через позивачку, оданк син може телефонувати йому завжди з будь - яких питань та проблем. Він дійсно має право власності на 1/3 частину квартири в м.Трускавець Львівської області, яка до приватизації належала його батькам, однак цю квартиру він не набував і не отримував. Просить суд врахувати той факт, що позивачка не зверталася до суду з позовом до нього про стягнення аліментів на утримання сина. З приводу ремонту квартири вказував, що в квартирі проводилися косметичні ремонтні роботи, оновлювалася кухня, були проблеми з гризунами з підвалу. Твердження позивачи щодо того, що проживання квартирантів в цій квартирі призводить до погіршення її стану та втрати її вартості не відповідає дійсності. Квартира знаходиться в задовільному стані. Просить у задоволенні позову [PERSON] до нього про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено справу до відкритого судового розгляду. При розгляді справи позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та у відповіді на поданий відзив. Позивачка пояснила суду, що гроші, які перераховував їй відповідач фактично це аліменти на утримання сина. Квартиру спільно вони придбали з метою, щоб залишити її сину. Передачу цієї квартири в оренду, а також заселення її квартирантами відповідач з нею не узгоджував. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] на розгляд справи до суду не з`явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність за участю його представника з урахуванням наданого відзиву та заперечень на подану відповідь на його відзив. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала з підстав наведених вище та просила суд відмовити в їх задоволенні. Пояснювала суду, що спірна квартира є єдиною власністю відповідача. За усною домовленістю сторони обумовили те, що за частку позивачки в цій квартирі відповідач виплатить їй грошові кошти. При цьому, жодних письмових договорів вони не укладали. Відповідач спілкується з сином, на даний час з нього стягуються аліменти на утримання сина за рішенням суду. Своє спілкування та утримання сина він не заперечує. Заслухавши пояснення сторін, свідка та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задовлення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі - позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 22 лютого 2003 року по 31 серпня 2017 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина проживає з позивачкою в [ADDRESS] . В період шлюбу 26 травня 2016 року [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, за яким він придбав у громадянки [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Продаж зазначеної квартири вчинено за 70\~000 грн. Квартира складається з однієї кімнати жилою площею 17,50 кв.м. Власником вказаної квартири є [PERSON] . З фотокарток, наданих позивачкою видно, що в кварирі зроблено капітальний ремонт, квартира облаштована новими меблями. Дана обставина не заперечувалася відповідачем. Свідок [PERSON] пояснював суду, що він на усне прохання позивачки [PERSON] здійснював ремонт в квартирі по [ADDRESS] . Однак в квартирі позивачка була разом з чоловіком [PERSON] . Він робив в цій квартирі каналізацію, опалення, ремонтував стіни. Як вбачається з родруківки карткового рахунку «ПриватБанку» відповідачем [PERSON] за період з 06 квітня 2017 року по 30 серпня 2020 року на користь позивачки здійснювалися перерахування грошових коштів в різних сумах. Так, у квітні 2017 року 5000 грн., у грудні 2017 року 10 грн., в березні 2018 року -1\~200 грн. та 900 грн., в травні 2018 року 1\~240 грн., та 100 грн., в серпні 2018 року 40 грн., 2\~500 грн. та 2\~270 грн., у вересні 2018 року 6\~000 грн., у жовтні 2018 року 2\~454 грн., в квітні 2019 року 6000 грн., в травні 2019 року 1\~700 грн. та 4\~000 грн., в червні 2019 року 5\~700 грн., липні 2019 року 6000 грн., серпні 2019 року 2\~500 грн. та 3\~500 грн., вересні 2019 року 6\~000 грн. та 2\~500 грн., грудні 2019 року -3\~000 грн., листопаді 2019 року 4000 грн. та 2 000 грн., грудні 2019 року 2\~600 грн., січні 2020 року 6\~400 грн., лютому 2020 року 200 грн., березні 2020 року 7000 грн., квітні 2020 року 3000 грн. та 3000 грн., червні 2020 року 6000 грн., липні 2020 року 3000 грн., серпні 2020 року 2000 грн. При цьому, за твердженням відповідача це кошти, які він сплачував позивачці в якості компенсації вартості її частки в спільному майні за їх усною домовленістю та на утримання неповнолітнього сина. Сама ж позивачка посилалася на те, що ці кошти перераховувалися відповідачем на утримання сина. Згідно зі\~ ст.60 СК України \~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ ст.60 СК України. При розгляді справи судом на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що спірне майно - однокімнатна квартира [ADDRESS] , була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, набута ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю подружжя. Дана обставина не заперечувалася сторонами. Однак, не визнаючи позовних вимог відповідач посилався на те, що вже виплатив позивачці грошові кошти за її частку в квартирі, так як в період з 06 квітня 2017 року по 30 серпня 2020 року виплачував їй гроші як в рахунок її частки у спільному майні, так і на утримання сина. При цьому, суд вважає доводи відповідача [PERSON] про те, що він виплатив позивачці її частку у спільному майні такими, що не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді, оскільки факт існування будь-яких домовленостей про це між ними перед судом не доведений. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Саттею 70 СК України \~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. \~ \~ \~ \~За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України \~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Суд враховуючи те, що сторони [PERSON] та [PERSON] не досягли згоди щодо порядку поділу майна спірної квартири, яка перебуває у їх спільній сумісній власності, приходить до висновку про її поділ між сторонами в рівних частках по Ѕ . Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] щодо збільшення її частки у спільному майні до 2/3, суд виходить з наступного. Обгрунтовуючи доводи щодо збільшення частки у спільній сумісній власності до 2/3 позивачка просила врахувати інтереси їх неповнолітнього сина, який залишається з нею і знаходиться повністю на її утриманні, а також те, що відповідач без її згоди передав в оренду спільну квартиру, що призводить до її пошкодження. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін дійсно проживає з позивачкою, відповідач протягом 2017 -2020 років добровільно здійснював переказ грошових коштів позивачці на утримання сина, з вимогами про стягнення аліментів в примусовому порядку вона не зверталася. І тільки в жовтні 2020 року позивачка [PERSON] до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання сина, внаслідок чого 22 жовтня 2020 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області було видано судовий наказ № 265/6357/20 про стягнення з відповідача на її користь аліментів в розмірі ј частки від усих видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 02 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. У березні 2021 року відповідач перерахував позивачці 6\~500 грн. в якості аліментів. Станом на 18 березня 2021 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів склала 69 грн. Врахувавши наведені вище обставини суд приходить до висновку про те, що відповідач як добровільно сплачував протягом трьох років, так і в примусовому порядку сплачує аліменти на утримання сина на користь позивачки. Посилаючись на недостатність аліментів, які стягуються з відповідача позивачка вказувала на те, що придбавала сину одяг, взуття, комп`ютер, їх син є підлітком і потребує значних витрат на навчання, розвиток та утримання. З цього приводу, суд зазначає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивачки на утримання сина визначений за рішенням суду, а сума таких визначена державним виконавцем в залежності від середньомісячної номінальної заробітної плати штатного працівника у Трускавці Львівської області, так як відповідач офіційно не працює. Якщо розмір аліментів є недостатнім, то позивачка вправі звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, у випадку виникнення заборгованості про її стягнення. Крім цього, не позбавлена позивачка і права на стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Сам факт проживання дитини з позивачкою не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.\~ Судом встановлено, що не заперечувалося сторонами, що спірна квартира відповідачем на даний час здана в оренду, від здачі якої відповідач отримує орендну плату, а гроші використовує не в інтересах сім`ї. Однак належних та допустимих доказів того, що квартира в зв`язку з цим пошкоджується та піддається зносу суду не надано. Позивачкою надано довідки, відповідно до яких наявна заборгованість по оплаті витрат на утримання спірної квартири в сумі 1\~720 грн. 44 коп. та заборгованість за опалення квартири в сумі 5\~256 грн. 27 коп., в зв`язку з чим позивачка та її представник посилалися на те, що в подальшому за наявністю такої заборгованості можливо буде накладено обтяження на квартиру, що обмежить позивачку її прав на свою частку. Однак, врахувавши надні довідки, суд приходить до висновку про те, що дана обставина не є підставою в розумінні ст.70 СК України для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку про те, що позивачкою [PERSON] не доведено обставин, що мають істотне значення та впливають на збільшення її частки у спільному сумісному майні, зокрема того, що відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні сина, пошкодив спільне майно. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, при розгляді справи судом не встановлено. З таких підстав, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині збільшення її частки в спільному майні до 2/3 квартири [ADDRESS] та визнання за нею права власності на 2/3 частки вказаної квартири задоволенню не підлягють. Представник відповідача заявляв про застосовування строку позовної давності, посилаючись на те, що такий строк позивачкою [PERSON] пропущено, так як після розірвання шлюбу з відповідачем минуло більше трьох років. Відповідно до ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів справи шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 серпня 2017 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 11 вересня 2017 року. Таким чином строк позовної давності за вимогою про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, заявленої після розірвання шлюбу в даному випадку спливає 11 вересня 2020 року. З позовною заявою до суду позивачка звернулася 10 вересня 2020 року. Вказана обставина свідчить про те, що строк позовної давності [PERSON] не пропущено. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає частковому стягненню судовий збір в сумі 440 грн. 40 коп. На підставі ст.ст.60, 63,69,70,71,72 СК України,

Outcome: partial