Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дочки останньої, призначити її опікуном дитини та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від виховання своєї неповнолітньої дитини, яка проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити його вимоги з викладених у заяві підстав. Пояснила, що відповідач не піклується про розвиток своєї дитини, навчання дитини та підготовку до самостійного життя. Дитини позивача проживає разом із нею з 03 грудня 2018 року, а матір не приймає участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідач в судовому засіданні не визнала позов та просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що її дочка за власним бажанням пішла проживати разом із бабусею. Зазначила, щодо її дочка не бажає із нею спілкуватись та не сприймає її виховного впливу, оскільки вона, як мати визначила деякі заборони; бабуся, навпаки, створила для дитини умови вседозволеності, внаслідок чого дочка і зробила вибір на користь бабусі. Також, на запитання суду відповідач підтвердила той факт, що вона зверталася до органу опіки і піклування із особистою заявою про позбавлення її батьківських прав відносно дочки. Вказану дію відповідач пояснила суду тим, що вона не мала змоги і сил протистояти твердому і категоричному опору дитини на її зауваження щодо поведінки останньої та намагання виховувати дитину. У зв`язку із цим та неприпустимою поведінкою дитини, яка полягає у вчиненні останньою крадіжок, вживанні алкоголю, курінні та аморальній поведінці, відповідач і прийняла рішення про вихід із цієї ситуації через відмову від дитини шляхом подання заяви про позбавлення її батьківських прав. Представники третьої особи в судовому засіданні пояснила, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дочки було надано на підставі особистої заяви матері із проханням позбавити її батьківських прав. Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 липня 2002 року (а.с. 8). Також, [PERSON] має іще двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 22 листопада 2006 року і серії [NUMBER] від 22 липня 2011 року (а.с. 33, 34). [PERSON] є бабусею неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 травня 1978 року (а.с. 9). Відомості про батька неповнолітньої [PERSON] , [INFO] записані за вказівкою матері відповідно до частини другої статті 55 КпШС України, що відображено у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 26.03.2019 року № 396/6-23 (а.с. 12 - 13). Вирішуючи даний спір по суті, суд обов`язково враховує визначені статтею 164 СК України підстави позбавлення батьківських прав. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено наступні обставини. За поясненнями відповідача, вона разом із двома своїми неповнолітніми дітьми, а також із [PERSON] і [PERSON] разом проживали за адресою: [ADDRESS] у період часу з 20.06.2015 року по 19.09.2018 року. Надалі, вона разом із двома своїми неповнолітніми дітьми та із [PERSON] переїхали на постійне проживання в місто Васильків Київської області. Після чого, її дочка [PERSON] за власним бажанням з грудня 2018 року дійсно почала проживати окремо від неї, разом із своєю бабусею [PERSON] в селі Кижухівка. Вказані обставини сторони визнали і не заперечили. За час спільного проживання сторін і неповнолітньої [PERSON] , у 2017 році вступила до Васильківського коледжу Національного авіаційного університету та навчається за спеціальністю «Менеджмент», що підтверджується відповідною довідкою № 529 від 21.05.2019 року вказаного навчального закладу; договір із коледжем про надання освітніх послуг підписано [PERSON] (а.с. 11, 42). На думку суду, вказаний факт свідчить про належне виконання відповідачем вимог статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» щодо відповідальності батьків за навчання дитини. При цьому, за поясненнями позивача [PERSON] не бажає навчатись за вказаною спеціальністю. Про це також свідчить зміст характеристики Васильківського коледжу Національного авіаційного університету про засвоєння [PERSON] . навчальної програми на середньому рівні, але може мати кращі результати (а.с. 43). Після початку проживання разом із бабусею, у 2019 року неповнолітня [PERSON] отримує атестат і залишає навчання у Васильківському коледжі Національного авіаційного університету. Вказану обставини сторони визнали, не оспорили і підтвердили в судовому засіданні. 10 грудня 2018 року, що за часом збігається із початком проживання неповнолітньої [PERSON] разом із її бабусею [PERSON] , [PERSON] звернулася до служи у справах дітей та сім`ї із заявою про позбавлення її батьківських прав щодо своєї дочки [PERSON] ; посилаючись на вживання алкогольних напоїв, паління, крадіжки, розгульний спосіб життя та постійні лайки, що впливає на психічний розвиток двох інших її дітей, у даній заяві [PERSON] також просила позбавити її відповідальності за дочку (а.с. 32). Як вбачається із наданих відповідачем на підтвердження своїх доводів письмових доказів, у подальшому, а саме: з січня 2019 року конфлікт між нею і [PERSON] та [PERSON] на стороні неповнолітньої, суттєво загострився у зв`язку з чим вона зверталась до органів опіки і піклування та до правоохоронних органів. Зокрема, 23 січня 2019 року [PERSON] звернулася до Васильківського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, із заявою у якій просила надати психологічну допомогу її дочці [PERSON] з причин вживання останньою алкогольних напоїв і паління; також, у даній заяві [PERSON] повідомляє про втручання у процес виховання дитини її матері (бабусі дитини), яка не згодна із поглядами у вихованні неповнолітньої (а.с. 35). Також, у своїй заяві від 23 січня 2019 року [PERSON] повідомляє службу у справах дітей про маніпулювання [PERSON] неповнолітньою [PERSON] , знецінення бабусею її в очах дитини, як матері, неможливість знайти спільну мову та просить влаштувати дочку до спеціалізованого закладу для дітей (а.с. 36). Крім того, в січні 2019 року [PERSON] неодноразово зверталася до місцевого відділу поліції із заявами щодо неправомірної поведінки [PERSON] відносно неї та їх конфліктів (а.с. 37, 38, 39, 40). Натомість, постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП; згідно із мотивувальної частини вказаної постанови « [PERSON] ухилилась від виконання передбачених законодавством обов`язків, щодо виховання, навчання та забезпечення необхідних умов життя, що призвело до того, що донька [PERSON] , [INFO] в даний час проживає разом з бабусею [PERSON] , [INFO] . Своїми діями [PERSON] вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП.» (а.с. 41). Проте, з урахуванням норми частини 4 статті 61 ЦПК України, суд критично оцінює обставини, що викладені у постанові судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2019 року, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП. Так, під час розгляду справи в судовому засіданні, судом було в повному обсязі досліджено матеріали справи № 362/7509/18 про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 184 КУпАП. У зв`язку з цим, суд вважає звернути увагу на таке. Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, за якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності, полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-III, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Крім того, обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплені у ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. З огляду на викладені вище норми законодавства, а також суть вказаного адміністративного правопорушення, слід зробити висновок, що в діях [PERSON] був відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, оскільки неповнолітня [PERSON] пішла проживати разом із бабусею [PERSON] за власним бажанням на свій розсуд. Під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення не було встановлено, що [PERSON] будь-яким видом експлуатує свою дитину, застосовує до неї фізичні покарання чи інші види покарань, які принижують людську гідність останньої або здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дочки. У зв`язку з цим, не приймає до уваги факт притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП. Одночасно, намагаючись встановити обставини особистих взаємовідносин кожної із сторін із [PERSON] та її думку щодо суті спору, суд викликав останню в судове засідання для з`ясування фактичних обставин справи, однак, на підставі статті 63 Конституції України, вона відмовилась давати показання як свідок. Тільки, перед роз`ясненням суду можливості відмовитись давати показання як свідок, [PERSON] повідомила суду, що із бабусею [PERSON] у неї дружні відносини, а із матір`ю [PERSON] - неприязні. Отже, на підставі власних пояснень учасників процесу та досліджених судом письмових доказів, суд приходить до висновку, що між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку існує глибоке непорозуміння у формі особистого сімейного конфлікту, що набув характеру взаємних звинувачень у неправомірній поведінці стосовно один одного. До того ж, оцінюючи доказове значення та правове обґрунтування висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 26.03.2019 року № 396/6-23 з урахуванням вимог статей 76 - 80 ЦПК України, на підставі внутрішнього переконання, суд вважає даний документ недостатнім і недостовірним доказом, оскільки на його підставі не можна встановити дійсні обставини справи; вказаний висновок не містить аналізу інформації та відомостей отриманих органом опіки та піклування; даний висновок за своїм змістом лише перераховує повідомлені йому обставини без їх перевірки та ґрунтується виключно на письмовій згоді [PERSON] про позбавлення її батьківських прав (а.с. 12 - 13). При цьому, факт подання [PERSON] до служи у справах дітей та сім`ї заяви від 10 грудня 2018 року про позбавлення її батьківських прав щодо своєї дочки [PERSON] , слід оцінювати з урахуванням норми частини третьої статті 155 СК України відповідно до якої: відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Отже, суд пов`язує обставини невиконання [PERSON] своїх обов`язків по вихованню [PERSON] безпосередньо з тим фактом, що остання за власним бажанням проживає окремо від матері, не бажає сприймати батьківського виховного впливу та має із нею неприязні відносини. Тобто, факт категоричного і твердого небажання спілкування неповнолітньої із своєю матір`ю унеможливлює для останньої належне виконання нею своїх батьківських обов`язків. Оскільки, [PERSON] , яка має повних 17 років, проживає окремо від своєї матері, не бажає із нею спілкуватися та не сприймає виховного впливу останньої, суд приходить до висновку, що в діях та бездіяльності відповідача по невиконанню обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої дитини - відсутня ознака «ухилення», яка відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є обов`язковою умовою для позбавлення батьківських прав. Будь-яких інших, передбачених статтею 164 СК України, підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, судом під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, суд зважає на наступне. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Яз зазначено відповідачем у письмових запереченнях на позов, вона систематично надає своїй неповнолітній дитині [PERSON] продукти харчування, предмети гігієни і побутового вжитку, про що свідчать відповідні фінансові документи у вигляді фіскальних чеків, квитанцій та розрахункових документів (а.с. 25 - 31). Таким чином, оскільки судом встановлено факт утримання відповідачем своєї дитини, слід зробити висновок про відсутність законних підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed