Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 31.01.1976 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від їх шлюбу у них є діти: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі ними, за спільні сімейні кошти, в 1977 році було придбано житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. В 1979 році їх шлюб було розірвано, питання про поділ майна не ставилось. До 1997 року, незважаючи на розірвання шлюбу, позивач і відповідач по справі проживали разом як одна сім'я, вносили спільні кошти на утримання житлового будинку, вели спільне домашнє господарство. Факт їх спільного проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу підтверджується народженням [INFO] року сина [PERSON]. Таким чином позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на житловий будинок, разом з господарськими спорудами, котрі знаходяться по [ADDRESS] та їх частки в даному майні являються рівними, що узгоджується із нормами Закону. Титульним власником житлового будинку рахується відповідач по справі [PERSON], а земельної ділянки позивач [PERSON]. В 1997 році їх сімейні стосунки остаточно були розірвані і відповідач залишив позивача разом із дітьми в будинку, а сам оселився в с. Доброводи Уманського району Черкаської області. При остаточному розірванні сімейних стосунків відповідач забрав із собою всі документи на будинок, земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку для ведення особистого підсобного господарства, свідоцтво про розірвання шлюбу та інші документи. В другій половині 2013 року позивач звернулася до відповідача [PERSON] з проханням надати їй документи на будинок для оформлення своїх прав власності на частку будинку з метою подальшого складення заповіту, однак отримала від нього відмову. Крім цього відповідач [PERSON] заявив, що документи на будинок оформлені на його ім'я, а тому він являється одноособовим його власником. Проживаючи у вказаному будинку із дня його придбання, тобто з 1977 року, проводячи в ньому ремонти, деякі переобладнання, інші необхідні дії для утримання житлового будинку, позивач вважала, що має законне право на володіння 50% даного будинку і це її право ніким не оспорюється. Однак, отримавши в 2013 році усну заяву [PERSON] про те, що тільки він є власником житлового будинку вона зрозуміла, що ним не визнається її право власності на частину цього будинку, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, просила суд поновити їй строк позовної давності для звернення до суду, визнати житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідача судові витрати. До судового засідання позивач [PERSON] свої позовні вимоги змінила, просила суд поновити їй строк позовної давності для звернення до суду, визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав змінені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення змінених позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, врахувавши процесуальну позицію відповідача по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спірний житловий будинок, розташований по [ADDRESS] було придбано позивачем та відповідачем за спільні кошти в 1977 році під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Даний факт не заперечується відповідачем по справі. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 17 січня 1980 року. До 1997 року, незважаючи на розірвання шлюбу, позивач і відповідач по справі проживали разом як одна сім'я, вносили спільні кошти на утримання житлового будинку, вели спільне домашнє господарство. Даний факт підтверджується витягами з поземельних книг Аполянської сільської ради Уманського району. Згідно довідки Аполянської сільської ради Уманського району № 235 від 16.07.2014 року відповідно до погосподарської книги житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належить сім'ї [PERSON] зі складом сім'ї: він, дружина - [PERSON], донька - [PERSON] Згідно довідки Аполянської сільської ради Уманського району № 236 від 17.07.2014 року на території сільської ради по [ADDRESS] розташована земельна ділянка розміром 0,48 га, яка рахується за [PERSON] згідно земельно-кадастрової книги Аполянської сільської ради, земельна ділянка не приватизована. Відповідно до договору про відмову від права власності на частку нерухомого майна від 11.09.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого сільським головою с.Аполянка,куплений ними в 1977 році за спільні сімейні кошти житловий будинок, розташований по [ADDRESS] є їх спільним майном, частки житлового будинку є рівними, відповідач [PERSON] відмовився на користь позивача [PERSON] від своєї частки житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. Майнові права подружжя, в залежності від часу їх виникнення, регулюються КпШС України та СК України, норми яких є спеціальними по відношенню до норм ЦК Української РСР та ЦК України, про що, зокрема, зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року(зі змінами) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Відповідно до ст.22 КпШС України(чинного з 20.06.1969 року по 01.01.2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю, а кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Про це ж йдеться і у ст.ст. 60-63 СК України. При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення рівних прав подружжя на володіння, користування та розпорядження цим набутим майном, в незалежності від того, хто із подружжя зазначений власником у правовстановлюючому документі на майно. Як випливає із ч.1 ст.28 КпШС України та із ч. 1 ст. 70 СК України, частки дружини та чоловіка в майні, яке є спільною власністю подружжя, є рівними. Розлучення подружжя не припиняє права спільної власності подружжя на майно, оскільки відповідно до ч.2 ст.29 КпШС України поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу, про це ж йдеться у ст.ст. 68, 69 СК України. Враховуючи наведене та те, що права та обов'язки у особи можуть виникати безпосередньо із закону, суд приходить до висновку, що подружжю, без наявності між ними договору про інше, законом заздалегідь визначено рівні частки у праві власності на майно, яке набуто подружжям, а тому дружина та чоловік, на відміну від інших носіїв права спільної власності, відносно набутого у шлюбі майна, одночасно є як суб'єктами права спільної сумісної власності, так і суб'єктами права спільної часткової власності. Аналогічну позицію висловив і Верховний суд України, зазначивши у своїй Постанові від 10.10.2012 року у справі №6-106цс12 наступне: режим спільної часткової власності характеризується тим, що кожному учаснику належить заздалегідь певний розмір частки в праві власності на спільну річ, а розмір цієї частки визначається розміром внеску кожного з учасників, зокрема, у випадках, передбачених законом. Щодо спільного майна подружжя, нормами КпШС України та СК України, заздалегідь визначено, що внески (участь) подружжя при набутті майна та права на це майно є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Вищенаведене дає підстави суду дійти висновку, що позивач обрав правильний спосіб захисту, звернувшись до суду з вимогою про визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS], оскільки після відмови відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] від своєї частки житлового будинку - право власності на весь будинок належить [PERSON] Таким чином, право спільної власності на житловий будинок по [ADDRESS], у відповідності до ст.ст. 22, 28 КпШС України та ст.ст. 60, 69, 70 СК України виникло в рівних частках у [PERSON] та [PERSON] з моменту придбання житлового будинку в 1977 році за спільні кошти, та не припинилося внаслідок розірвання шлюбу між ними. З викладених вище підстав, підлягає до задоволення вимога позивача про визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS], за позивачем [PERSON] Крім того, у відповідності до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Як передбачено ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Як передбачено ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON], отримавши в 2013 році від відповідача [PERSON] відповідь про те, що тільки він є власником житлового будинку, дізналася про своє порушене право власності на частину житлового будинку, а тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено з поважних причин. Відповідно до ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. На підставі викладеного та

Outcome: approved