Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила встановити місце проживання доньки [PERSON], [INFO] разом з нею в належній їй на праві власності квартири в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2014 року. [INFO] у них народилася очка - [PERSON], яка проживає і надалі буде проживати разом з нею. 07 травня 2017 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюб між ними розірваний. 05 березня 2018 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки. На даний час відношення з відповідачем стали відверто ворожими, останній вимагає забирати дитину з собою, гуляти з нею. Декілька разів вона зверталася до поліції за захистом від насильства з боку відповідача. У зв'язку з діями відповідача позивачка боїться залишати дитину з батьком, тому просила суд визначити місце проживання дитини з нею. Ухвалою судді від 13 березня 2018 року відкрите провадження у справі за вказаним позовом (а.с.29). Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позов в якому виклав свою позицію щодо позовних вимог [PERSON], яка полягає в наступному. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Повідомив суду що ніколи не мав претензій на проживання дитини саме з ним і ніколи не заперечував і не заперечує, щоб їхня спільна дитина проживала саме з позивачкою. Зазначив, що жодного разу спілкування з дочкою не відбувалося в незаконний спосіб, під примусом, проти її волі чи волі позивачки, внаслідок вчинення хуліганських дій, катування чи погрози вбивством. Кожен день він разом з дочкою проводить час, який йому виділяє позивачка, на прохання останньої доглядає дитину, коли позивачці необхідно вирішувати власні справи, дочка часто знаходиться за місцем його проживання, де остання забезпечена всіма умовами для її духовного та фізичного розвитку. (а.с.35-37). Позивач [PERSON], врахувавши відзив на позов наданий відповідачем [PERSON], надала до суду відповідь на відзив в якій наполягала на задоволенні позову наголосивши, що в добровільному порядку спілкуватися з дочкою не дозволить, поки про це не буде постановлено рішення суду (а.с.51). Ухвалою суду від 11 квітня 2018 року закрите підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.64). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, повідомив, що ніколи не заперечував, щоб їхня спільна дочка [PERSON] проживала з матір'ю, у зв'язку з чим вважав, що в даному випадку взагалі відсутній предмет спору, тому просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи [PERSON], що діє на підставі відповідної довіреності (а.с. 62) в судовому завданні при винесенні рішення просила врахувати інтереси дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом, встановлено, що сторони з 21 січня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 квітня 2017 року (а.с. 19, 21). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.22). Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. За змістом статей 160 та 161 СК України за окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей визначається за згодою батьків. Лише у випадку відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. В разі відсутності ж такого спору між батьками, вирішення судом справи позбавлено сенсу. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у ст. 55 Конституції України. Тобто право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені, а в разі відсутності порушення або невизнання права, відсутня і необхідність його захисту в судовому порядку. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує звертатися їй до суду чи ні. Судом встановлено, що вже протягом тривалого часу і в даний час малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю (а.с.15), про що також заявили самі сторони, які не спростовували та не оспорювали цієї обставини. З дослідженого у судовому засіданні висновку органу опіки і піклування від 14.06.18р. також вбачається, що з народження і до теперішнього часу [PERSON] проживає разом з позивачем у квартирі [ADDRESS] і має всі необхідні умови проживання. Даним висновком прийнято рішення визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, при цьому зазначено, що батько дівчинки наголосив, що ніколи не заперечував проти того, щоб донька проживала разом з матір'ю (а.с. 93). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ініціюючи питання про визначення місця проживання дитини позивач не надала жодного доказу на підтвердження відсутності згоди або оспорювання відповідачем місця проживання дитини. Судом в судовому засіданні не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невизнання або порушення відповідачем права позивача на проживання з нею спільної дочки [PERSON] чи створення цьому якихось перешкод. Навпаки в судовому засіданні відповідач пояснив про відсутність такого спору з позивачем, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що малолітня дочка сторін постійно проживає з матір'ю і не повідомили про існування спору між сторонами про місце проживання дитини, лише розповіли про факти конфліктів між ними з приводу участі відповідача у вихованні дитини, тому суд вважає, що право проживання дитини з матір'ю не оспорюється і не потребує захисту судом. Посилання позивача про побоювання, що колись у майбутньому відповідач може відібрати у неї дитину, суд не приймає, оскільки це можливо зробити лише за згоди самого позивача, і крім того, спори про визначення місця проживання малолітньої дитини можуть розглядатись неодноразово, оскільки умови виховання дитини можуть змінюватись в залежності від різних обставин (стан здоров'я батька (матері) і дитини, можливості догляду за дитиною, поява вітчима (мачухи) і т. д.). Тому, коли виникне реальне порушення прав позивача, вона не позбавлена можливості звернутись до суду задля їх захисту. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з огляду на вищевикладене, виходячи з інтересів малолітньої дитини, суд вважає, що в судовому засіданні були встановлені підстави, які надають суду можливість прийти до висновку про безпідставність позову про визначення місця проживання [PERSON] у зв'язку з відсутністю спору. Отже в його задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, в зв'язку з відмовою в позові судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та у відповідності до ст. 15 ЦК України, ст.ст. 160, 161 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 82, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed