Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, в яких просить стягнути з ФОП [PERSON] безпідставно набуті кошти у розмірі 50000грн., відсотки за користування чужими грошима в сумі 3412,63грн, компенсацію за порушення умов договору в сумі 59000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.06.2020р між ФОП [PERSON] з одного боку, та [PERSON] з другого боку був укладений договір підряду за №13 на виготовлення виробів з Василівського та Маславського граніту на загальну суму 59000грн. При укладенні договору [PERSON] сплатила у якості авансу готівкою 26500грн, додатково у якості проплати за цим договором позивач перерахувала на банківську картку [PERSON] 17000грн, а також перерахувала ще 6500 грн. на рахунок його працівника [PERSON] . Загальна сума авансу становить 50 000грн. Відповідач свої зобов`язання за вказаним вище підрядним договором не виконує, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 50 000грн, процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3 412,63грн на підставі ч.2 ст.1214 ЦК України, стягнення компенсації згідно п. 11 ч. 1 ст. 23 цього Закону в розмірі 59 000грн. Ухвалою суду від 14.06.2021р відкрито спрощене позовне провадження по справі, призначено судове засідання. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представник - адвокат Мирковіч В.Ю. подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його та позивача відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач ФОП [PERSON] до судового засідання не з`явилася, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем її реєстрації, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду із відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою», що вказує на вручення судової повістки належним чином (п.4 ч.8 ст.128 ЦПК). Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, неповідомлення відповідачем причин неявки на судове засідання, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України. Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що 20.06.2020р між ФОП [PERSON] з одного боку, та [PERSON] з другого боку був укладений договір підряду №13 на виготовлення гранітного пам`ятника на загальну суму 59'000 грн. відповідно до накладної за №678 від 20.06.2020р., строк виготовлення становить 30 днів, тобто до 20.07.2020р. Згідно п.3.1 цього договору, [PERSON] у якості авансу оплатила 50% вартості замовлення, а саме 26500 грн, що підтверджується підписом ФОП [PERSON] на самому договорі, а також копією накладної №678 від 20.06.2020р. На виконання п.7.3 згаданого договору, 26.03.2021р представник [PERSON] - адвокат Мирковіч В.Ю. направив претензію ФОП [PERSON] щодо невиконання нею укладеного договору підряду, та запропонував відповідачу протягом 30 днів відправити позивачу виготовлений гранітний пам`ятник відповідно до зазначеної вище накладної. До теперішнього часу, відповідач ФОП [PERSON] умови вказаного вище договору не виконала, не відправила [PERSON] гранітний пам`ятник відповідно до цієї накладної. Матеріали справи не містять доказів іншого. Згідно ч.1,2 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ч.2 ст.854 ЦК України, підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Частиною 3 статті 849 ЦК України встановлено, якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. За викладених обставин, враховуючи невиконання ФОП [PERSON] умов зазначеного вище договору ні в строк, встановлений в самому договорі, ні в строк, встановлений позивачем [PERSON] , суд вважає, що права останньої як замовника порушені та підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимоги в частині стягнення з відповідача сплаченого їй авансу в розмірі 26 500грн. Водночас, [PERSON] , заявляючи вимоги про стягнення авансу за вказаним договором підряду №13 від 20.06.2020р, крім самого договору та згаданої накладної, посилається на копії квитанцій про переказ коштів: від 03.06.2020р на суму 2000грн отримувач [PERSON] ; від 01.07.2020р на суму 15000грн отримувач [PERSON] ; від 02.10.2020р на суму 6500грн отримувач [PERSON] . Суд не бере до уваги ці докази з таких підстав. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин 1,2,4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування в цій справи є обставини щодо укладення та виконання вказаного вище договору підряду, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] . При цьому, ні [PERSON] , ні [PERSON] не являються сторонами цього договору, позовні вимоги до них не пред`являлися, а відтак у суду відсутні підстави вважати, що отримані цими особами кошти згідно згаданих квитанцій є саме оплатою за договором підряду №13 від 20.06.2020р, укладеним між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] . За викладених обставин, суд вважає, що згадані вище копії квитанції про перекази коштів на ім`я [PERSON] та [PERSON] не стосуються предмета доказування по цій справи та є неналежними доказами. Щодо позовної вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3412,63грн на підставі ч.2 ст.1214 ЦК України, суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). З аналізу цієї статті вбачається, що ця норма регулює правовідносини, які виникають у разі безпідставного одержання чи збереження грошей. Однак, правовідносини позивача [PERSON] та відповідача ФОП [PERSON] мають конкретну правову підставу, а саме договір підряду №13 від 20.06.2020р, який вони уклали та з приводу виконання якого виник цей спір. Отже, суд доходить висновку про необґрунтованість вимоги про стягнення процентів на підставі ч.2 ст.1214 ЦК України, оскільки ця норма не регулює ці правовідносини. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації згідно п.11 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» в розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а саме 59 000грн, суд вважає, що ця вимога також не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до п.11 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги). Згідно ч.2 цієї статті цього Закону, суми штрафів зараховуються до державного бюджету. Відповідно до положень п.13 ч.1 ст.26 ЗУ «Про захист прав споживачів», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і має право накладати на суб`єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Виходячи з аналізу цих норм, суд доходить висновку, що стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в тому числі пунктом 11, являються штрафами, які може застосовувати відповідний орган виконавчої влади у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, а не розміром компенсації шкоди споживачу у результаті порушення його прав. За викладених обставин, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації шкоди згідно п.11 ч.1 ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial