Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користуванні належним їй домоволодінням по [ADDRESS] шляхом знесення самовільно побудованого ним гаражу «Г-1» з мансардою над «Г-1», які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що 08.01.2001 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному з відповідачем [PERSON] , який діяв як представник [PERSON] , придбала у власність житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці загальною площею 598 кв. м, розмірами 15 х 39, 9 кв. м. Зазначає, що власник суміжного домоволодіння по [ADDRESS] - [PERSON] самовільно побудував гараж «Г-1» розміром 8, 21 х 5,12 - 1, 32 х 0,27 + 0,90 м, мансарду над «Г-1» розміром 4,96 х 7,96, чим порушив її права як власника сусіднього домоволодіння по [ADDRESS] . Зокрема, відстань між самовільно збудованим гаражем з мансардою над ним та належним їй житловим будинком становить 1,7 м, що, на думку позивачки, є порушенням санітарних норм і правил забудови. На підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 22 липня 2014 року за [PERSON] було визнано право власності на вказані самочинні споруди, у тому числі і на спірний гараж. Позивачка подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, та 16 вересня 2014 року Апеляційним судом Запорізької області було винесено нове рішення, яким було скасовано рішення суду першої інстанції та було відмовлено [PERSON] в задоволенні заявлених ним позовних вимог. Рішенням суду апеляційної інстанції були встановлені наступні обставини: «Здійснення [PERSON] самовільного будівництва споруд на земельній ділянці по [ADDRESS] порушує права [PERSON] як власника сусіднього домоволодіння по [ADDRESS] . У відповідності до п. 6 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 131 від 16.01.2004 року зазначено, що при будівництві гаражу [PERSON] на земельній ділянці домоволодіння [ADDRESS] порушені вимоги санітарно-технічних норм (відстань між гаражем на ділянці по [ADDRESS] та літньою кухнею на ділянці по [ADDRESS] становить 1,7 м). Окрім того, актом земельної комісії Мелітопольської міської ради від 22.04.2011 року, встановлено, що край даху гаражу знаходиться над огорожею проміж двох ділянок та стічні води з даху стікають під стіни будинку [PERSON] , внаслідок чого на внутрішній стороні стіни будинку мається сирість. Стіна гаражу [PERSON] затіняє будинок позивачки від світла та у кімнату, вікна якої виходять на стіну гаражу [PERSON] , не потрапляє сонячне світло, що причиняє їй незручностей». Позивачка вказує, що після ухвалення даного судового рішення неодноразово зверталась до [PERSON] із проханнями знести самовільно побудований гараж, на що він обіцяв привести своє будівництво у відповідність з будівельними нормами, а потім відмовився розмовляти з нею з цього приводу, самостійно в досудовому порядку зносити гараж відповідач не бажає. У зв`язку з цим, вона вимушена звернутись до суду із вказаним позовом. Також позивачка зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного Кодексу України в редакції 1990 року, яка була чинною на дату придбання житлового будинку, разом з переходом права власності на житловий будинок, до неї перейшло право користування земельною ділянкою площею 598 кв. м, на якій цей будинок розташований. В попередніх судових засіданнях позивачка на задоволенні позову наполягала. Пояснила, що відстань між самовільно збудованим гаражем з мансардою над ним та її житловим будинком складає 1,7 м, що є порушенням санітарних норм та правил забудови. Крім того, край даху гаражу знаходиться над огорожею проміж двох ділянок та стічні води з даху стікають під стіни її будинку, в який не потрапляє сонячне світло, спричиняючи сирість. У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що не важливо яке приміщення - житлове чи нежитлове, важливим є той факт, що самовільно побудований гараж [PERSON] створює незручності позивачу у користуванні домоволодінням і в будинку сиріє стіна. Представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Представник [PERSON] пояснила суду, що якщо навіть і є якесь відхилення від норм ДБН - це не може бути підставою для знесення будівлі. Зазначає, що у висновку головного архітектора м. Мелітополя [PERSON] від 17.11.2010 вказано, що будівлі знаходяться у задовільному стані, будівництво здійснено без значних порушень санітарних, протипожежних, державних будівельних норм, що є підставою для оформлення права власності на самочинно збудовані будівлі по [ADDRESS] . Крім того, позивачка при купівлі будинку знала про близьку відстань до нього, проте не заперечувала і купила будівлю на таких умовах. Також адвокат Чеботар Н.А. пояснила, що комісією позивачці було рекомендовано оформити земельну ділянку, до того ж розміри земельної ділянки позивачки не визначені, а державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я відповідача законні та не скасовані. Щодо сирості в будинку, то необхідний висновок фахівця, бо цей факт не доказується показами свідків. До того ж представник зазначає, що відповідач узаконив будівлі, які знаходяться на його земельній ділянці. Він отримав 17.10.2019 повний технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. На думку представника відповідача знесення будівництва є крайньою мірою. Також додає, що немає доказів того факту, що відповідач не здійснював перебудову. Представником відповідача суду були надані копії документів по суті справи: 2 витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2020 та 04.02.2020; декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 27.12.2019; технічний паспорт на житловий будинок. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1 ст. 15 ЦК України вказує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.01.2001, укладеному між [PERSON] - представником [PERSON] та [PERSON] , остання набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці загальною площею 598 кв. м та зареєструвала його в КП «ММБТІ», про що свідчать долучені до матеріалів справи копії вказаних документів /а.с.7, 8/. Згідно державних актів на право власності на земельні ділянки серій ЯИ № 852651 та ЯИ № 852652 земельні ділянки площею 1000 кв. м та 533 кв. м на підставі рішення сесії Мелітопольської міської ради від 18.06.2010 за № 1/15 належать [PERSON] /а.с.12,13/. Набуття права власності відповідачем на вказані земельні ділянки оспорювалось позивачкою у судовому порядку. Проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 у справі № К/800/28289/14 касаційну скаргу [PERSON] на постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.04.2012 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 у справі № 2а-27/12 за позовом [PERSON] до Мелітопольської міської ради Запорізької області, Управління Держкомзему у м. Мелітополі, треті особи: Мелітопольський міський відділ Запорізької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», [PERSON] про скасування рішення та визнання недійсним державного акту - відхилено. Постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.04.2012 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 залишено без змін /а.с.56-59/. Відповідно до Акту «Про перевірку звернення [PERSON] , мешканки домоволодіння [ADDRESS] щодо перешкоджання в користуванні житловим будинком та порушеннями при будівництві з боку [PERSON] , власника домоволодіння [ADDRESS] » від 22.04.2011 комісія рекомендувала [PERSON] у зв`язку з порушенням інсоляції житлових кімнат будинку [PERSON] , виконати реконструкцію існуючого огородження в місці віконних прорізів домоволодіння [PERSON] з приведенням його до вимог п. 9 гл. 19 Правил забудови міста Мелітополя; на даху збудованих господарських приміщень встановити жолоба з відведенням дощової води від ділянки [PERSON] ; оформити самовільно збудовані господарські будівлі згідно з чинним законодавством. [PERSON] комісія рекомендувала оформити земельну ділянку згідно з чинним законодавством; влаштувати систему водовідвідних жолобів на даху господарчих приміщень з відведенням дощової води від ділянки [PERSON] /а.с. 14-15/. У матеріалах справи є копія дозволу на будівництво гаража по [ADDRESS] /а.с.16/. Також в матеріалах справи присутній Акт № 223 від 03.03.2006, в якому Мелітопольське бюро технічної інвентаризації повідомляє, що в будинку по [ADDRESS] [PERSON] самовільно вибудовані сарай та службова прибудова, проведено препланування всередині будинку /а.с.54/. На підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 22 липня 2014 року за [PERSON] було визнано право власності на самочинно збудований гараж та інші господарські споруди. Позивачка подала апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, та 16 вересня 2014 року Апеляційним судом Запорізької області було винесено нове рішення, яким було скасовано рішення суду першої інстанції та було відмовлено [PERSON] в задоволенні заявлених ним позовних вимог /а.с.9-11/. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 131 від 16.01.2004 року розміри та конфігурація земельної ділянки, якою користується позивачка відповідають розмірам та конфігурації земельної ділянки, яка закріплена за домоволодінням [ADDRESS] генеральному плану і рішенню Мелітопольського міськвиконкома № 5 від 10.01.1950 та № 5 від 20.02.1959. Розміри та конфігурація земельної ділянки, якою користується відповідач [PERSON] відповідають розмірам та конфігурації земельної ділянки, яка закріплена за домоволодінням [ADDRESS] генеральному плану. Також є порушення меж суміжних земельних ділянок, тому комісією було рекомендовано звернутись до міського управління земельних ресурсів. Крім того, зазначили, що при будівництві гаражу [PERSON] на земельній ділянці домоволодіння [ADDRESS] були порушені вимоги санітарно-технічних норм (відстань між гаражем на ділянці по [ADDRESS] і літньою кухнею на ділянці по [ADDRESS] складає 1,7 м) /а.с.17-26/. Відповідно до висновку експерта [PERSON] № 2665 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 320/2306/17-ц від 25.06.2020 за результатами дослідження встановлено, що розташування гаражу з мансардою за адресою: [ADDRESS] , не відповідає п. 6.1.33 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» та у п. 5.28 ДСП 173-96 «Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів», відносно розташування житлового будинку літ. А-1 по [ADDRESS] . Також є порушення п. 6.1.35 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» в частині водовідведення з покрівлі гаражу з мансардою. Питання щодо впливу цих порушень на користування [PERSON] належним їй домоволодінням [ADDRESS] , не входить до компетенції судового експерта будівельно-технічних досліджень. Крім того, проведеним дослідженням встановлено, що на момент візуального огляду домоволодіння [ADDRESS] , дійсно маються пошкодження штукатурного шару у вигляді відшаровування штукатурки, відставання шпалер від основи у внутрішніх приміщеннях стіни житлового будинку з боку домоволодіння [NUMBER] , також маються структурні пошкодження цегли, відшарування керамічної плитки конструкції опори димових труб. Дані пошкодження характерні при попаданні вологи до конструктивних елементів, намокання, та як наслідок руйнування та пошкодження конструктивних елементів. Ці пошкодження можуть бути наслідком недостатнього водовідведення від стін житлового будинку. Бетонна відмостка біля житлового будинку [ADDRESS] , з боку домоволодіння [NUMBER] по тій же вулиці знаходиться у робочому стані, місцями маються сколи та вибоїни, походження яких встановити не надається за можливе, та які не впливають на функціональне призначення відмостки /а.с.181-208/. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначила, що позивачка є її сестрою, яка проживає по [ADDRESS] . Вона приходила до неї ще з 2001 року після купівлі будинку і спочатку все було нормально, потім відповідач почав добудовувати гараж та навіс, внаслідок чого стічні води з даху стікали під будинок сестри, створюючи перешкоди та незручності у користуванні власним домоволодінням. Раніше в неї там була кухня, але вона перепланувала її в спальню. Свідок показала, що буває вдома у сестри 2 рази на місяць, ночувала в неї і звернула увагу на те, що в кімнаті відпадає штукатурка, дуже вогко. Приходила комісія, але безрезультатно, нічого не змінилось. [PERSON] пристроїла тільки кухню, більше нічого не змінювала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] і є сусідкою позивачки пояснила, що коли відповідач почав будуватись, все навкруги було завалено будівельним сміттям. Потім коли позивачка попросила його поставити огорожу - між ними розпочався конфлікт. Приїхав технік, все виміряв і поставили огорожу. Відповідач її зламав і в свою чергу побудував свою огорожу. Раніше вікно було в кухні, потім позивачка вирішила будинок подовжити і зробила це, проте ніяк його не розширювала. Натомість відповідач збільшив гараж, поставив свою огорожу, не дає можливості пройти позивачці за свій будинок і зробити там ремонт будівлі. Свідок стверджує, що техніка не бачив, проте позивачка узаконила перепланування будинку з її слів, натомість відповідач не приватизував земельну ділянку. [PERSON] зазначила, що позивачка будинок підняла, кухню розширила, а вікно там і раніше було. Допитаний в судовому засіданні представник КП «ММБТІ» в якості спеціаліста з інвентарною справою [PERSON] показав, що в матеріалах інвентарної справи по [ADDRESS] - п.44 приміщення складає 12,2 кв. м, вікна немає станом на 1987 рік. Зміни були внесені в 1995 році, п.д. 50 - приміщення 1.1. і також немає вікна, вказано, що це приміщення є кухнею. Також в матеріалах є заява з 01.2001 на обстеження земельної ділянки (є зміни щодо земельної ділянки). П.д. 83 - договір купівлі-продажу щодо придбання позивачкою житлового будинку, де вказана лише жила площа будинку. П.д. 98 - матеріали інвентарної справи за 26.03.2005. П.д. 100 - змінено площу кухні-столової, з`явилось вікно. Вказано, що самовільно проведено перепланування в будинку, складено відповідний акт. Немає ніяких відомостей, що це жиле приміщення, на 2005 рік - це кухня-столова. Крім того, спеціаліст зазначив, що по [ADDRESS] останнє обстеження було проведено 30.10.2010, був виписаний акт на самовільну будову: тераса, літня кухня, сарай, гараж - тамбур, навіс, прибудова до гаражу мансарда. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Суд критично ставиться до показів свідків, оскільки вони містили суперечності між собою, свідок [PERSON] є близьким родичем позивачки - сестрою, а тому є зацікавленою особою при вирішенні цього спору. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості вважається самочинним будівництвом за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети, немає належного дозволу на будівництво чи затвердженого належним чином проекту, під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат. З урахуванням змісту цієї статті в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права. Аналогічні роз`яснення викладені у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Таким чином, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Верховний Суд вже неодноразово розглядав аналогічні справи: № 820/3183/16, № 813/6426/14, № 813/6284/14, № 814/2645/15, № 813/6423/14 та Верховний Суд в складі Судової палати Касаційного адміністративного суду № 822/2149/18 (ЄДРСРУ № 87421795). Так, у постановах за наслідками розгляду цих справ Верховний Суд сформулював такі висновки: - відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво від такої перебудови; - у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; - знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Жодного судового рішення про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову, яке б передувало вимогам про знесення самочинного будівництва, і невиконання цього рішення свідчило би про відмову відповідача провести таку перебудову, до суду не надано. В цьому процесі вимог про зобов`язання відповідача, який здійснив будівництво, провести відповідну перебудову, позивачем не заявлялося, заяв про призначення експертизи щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва в судовому засіданні не заявлялося. Таким чином, доказів того, що наявність спірного будівництва - гаражу під літ. «Г-1» за адресою: [ADDRESS] , порушує права позивачки, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача у проведенні перебудови шляхом приведення будинку у відповідність до норм ДБН позивач не надала. Позовні вимоги заявлені саме в контексті знесення будинку. Європейській суд з прав людини по справі «Іванова и Черкезов проти Болгарии» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Матеріали справи не містять достовірних та достатніх доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови. Крім того, у справі відсутні докази того, що відстань між будівлями дійсно унеможливлює проведення ремонтних робіт будівлі позивачки. Знесення будівлі в даному випадку є непропорційним втручанням у здійснення права власності відповідача. На час розгляду цієї справи судом єдиним власником житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, зокрема, спірного гаражу є відповідач [PERSON] , за яким 30.01.2020 зареєстровано право власності у встановленому законом порядку, про що свідчать копії таких документів: 2 витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2020 та 04.02.2020; декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 27.12.2019; технічний паспорт на житловий будинок /а.с.230-241/. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою [PERSON] не доведено, що відповідач [PERSON] істотно порушив її права, та внаслідок цих дій усунення перешкод можливе лише шляхом знесення спірного об`єкту нерухомості, не взявши до уваги, що знесення є крайньою мірою щодо усунення перешкод. Також, суд звертає увагу позивачки, що спірна будівля - гараж під літ. «Г-1», зареєстрована за відповідачем на праві власності, а тому вирішення питання про її знесення можливе виключно в поєднанні з питанням про встановлення законності/незаконності набуття такого майна у власність та вирішення питання про скасування державної реєстрації права власності на зазначене майно за [PERSON] , яке в межах даного позову заявлено не було та судом не вирішується. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та знесення самовільно побудованого гаражу задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на позивачку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed