Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обгрунтування позову зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.09.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає з позивачем, яка повністю матеріально утримує її, піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Позивач зазначає, що має намір разом із донькою тимчасово виїхати за кордон, а саме до Болгарії для відпочинку та оздоровлення, крім того така поїздка є необхідною для розвитку та розширення світогляду дитини. Оскільки відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, тому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] до Болгарії на період з 05 липня 2017 року по 30 серпня 2017 року включно без згоди її батька [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, суду надала письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності осіб, які беруть участь у справі не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6). На даний час, шлюб між ними розірваний, що стверджується копією рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.09.2010 року (а.с.18-19). В шлюбі у сторін народилася дочка - [PERSON], [INFO] (а.с.4), яка проживає разом з матір»ю - позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. Згідно вимог ч.2 ст.150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до вимог ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). В частині 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із п.п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може мати місце за рішенням суду лише у випадку відсутності згоди одного з батьків. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] тривалий час з позивачкою та неповнолітньою донькою не спілкується, участі у вихованні дитини не бере, матеріально не допомагає та відмоляється в добровільному порядку надати дозвіл на виїзд за межі України. На підставі вищевикладеного, оскільки обставин, які обмежують право неповнолітньої дитини [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України суд не вбачає, виїзд за кордон не суперечить інтересам дитини, тому, суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за межі України на період з 05 липня 2017 року по 30 серпня 2017 року без дозволу батька [PERSON] Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved