Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 25.01.2018 року, укладеного між нею та відповідачами, визнання за нею права власності на ? частини квартири [ADDRESS] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказала,що вони з відповідачами домовилися про продаж ? частини квартири [ADDRESS] та 25.01.2018 року сплатила повну вартість ? частки квартири у розмірі 45000,00 грн. Отримавши від відповідачів розписку з зобов'язаням оформити необхідні документи шляхом нотаріального посвідчення вказаного договору. Однак, до теперішнього часу вимоги закону не виконані, відповідачі під будь-яким приводом уникають від нотаріального посвідчення договору, що суттєво порушує права позивача як власника та перешкоджає у реєстрації її права власності, у звязку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Також позивач у своєму позові просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона фактично не проживає у квартирі з 2008 року. У звязку з тим, що в квартирі зареєстрований відповідач, який фактично не проживає, [PERSON] не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, у звязку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 20). Відповідачі в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами згодні (а.с. 17-19). Якщо всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутність, суд вважає можливим здійснити судовий розгляд на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає вимогам ч. 3ст. 211 ЦПК України, та враховуючи визнання позову відповідачем ухвалити рішення по справі, що передбачено ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та представлені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Згідно свідоцтва про право власності позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). За усним договором купівлі-продажу від 25.01.2018 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] ? частини квартири [ADDRESS]. На виконання умов договору [PERSON] сплатила [PERSON], [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 45000,00 грн., що підтверджується роспискою від 21.01.2018 року (а.с. 16), таким чином, кожен з них виконав свої обовязки відповідно до ст.655 ЦК України. Як вбачається зі ст. 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає у власність майно другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму. Згідно п. 1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зіст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, є підстави для визнання дійсним даного договору купівлі-продажу, оскільки в ньому було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов даного договору, а саме, предмету договору та його ціни. Окрім того судом встановлено, що у спірній квартирі квартирі зареєстрована відповідач по справі [PERSON], яка з 2008 року та по теперішній час в ній фактично не проживає, що підтверджується довідкою № 14 від 24.05.2018 року виданою ОСББ «Янтарний» (а.с. 9). Відповідно дост. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватноївласності є непорушним. Згідно ст. 391 ЦК України, передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Статтею 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, отже ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 71 ч. 1 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст.72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Той факт, що за адресою позивача зареєстрована особа, яка фактично за цією адресою не проживає, створює негативні наслідки майнового характеру для позивача, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивач повинен сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою користується фактично, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатися майном. Таким чином, зазначений вище факт безпосередньо впливає на виникнення у позивача певних додаткових (економічно необґрунтованих) майнових обовязків. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. Виходячи зі змісту Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11- звільнення особою спірного житлового приміщеннята її відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк, є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку що [PERSON] втратила право користуватися житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та підлягає зняттю з реєстрації за адресою її розташування. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved