Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Сторожинецької РДА на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01.08.2003 року по 07.10.2009 року. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Вказує, що з моменту розірвання шлюбу і на даний час дитина проживає із нею та перебуває на її утриманні. Посилається на те, що син часто хворіє респіраторними захворюваннями та потребує оздоровлення на морі в літній період, тому вона має намір тимчасово перебувати з сином на морі в країнах Шенгенської зони, Болгарії та Румунії. Однак, батько дитини її прохання щодо надання згоди на виїзд дитини за кордон ігнорує. На підставі наведеного просить надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд з України, з метою оздоровлення та відпочинку до країн Шенгенської зони, Болгарії та Румунії без згоди батька [PERSON], в період з 01.04.2017 року по [INFO], в супроводі матері - [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилася, проте її представник [PERSON] подав до суду заяву відповідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглянути у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове зсідання не повідомив та не просив відкласти розгляд справи, а тому суд згідно вимог ст.224 ЦПК України проводить заочний розгляд справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сторожинецької РДА в судове засідання не з'явилася, проте вони надали суду заяву в якій позовні вимоги визнають частково, просять надати дозвіл строком по 01.02.2010 року у літній період. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON], його батьками у свідоцтві про народження серії [NUMBER], зазначені [PERSON] та [PERSON]. 07.10.2009 року подружжя розлучилося, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Сторожинецького районного управління юстиції Чернівецької області. Відповідно до довідки, яка видана Красноїльською амбулаторією загальної практики сімейної медицини від 23.12.2016 року, [PERSON], [INFO], знаходиться під диспансерним наглядом та потребує оздоровлення на морі в літній період. Згідно довідки № 6665 від 23.12.2016 року, яка видана виконкомом Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області, на утриманні [PERSON] знаходиться син [PERSON]. Відповідно до довідки № 12 від 10.02.2017 року, яка видана дирекцією Красноїльської ЗОШ I-III ступенів №1, [PERSON], [INFO] навчається в даній школі у 7-А класі. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної УРСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України»від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом неповнолітнім сином [PERSON] за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги, що батько дитини відмовлявся надати такий дозвіл, суд вважає за можливим частково задовольнити позов та надати дозвіл [PERSON] на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача з метою його оздоровлення строком на один рік.

Outcome: partial