Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи органу опіки і піклування Люботинської міської ради, В обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначає, що вона є рідною бабусею малолітньої [PERSON] , 2008 року народження та саме вона займається вихованням, утримання онуки. Батьки дівчинки не приймають участі в житті доньки, не опікуються нею, не приділяють належної уваги її вихованню та духовному розвитку. На теперішній час дитина мешкає разом з бабусею Фактично вихованням, матеріальним забезпеченням, духовним розвитком малолітньої [PERSON] з 2011 року займається бабуся - позивач по справі. В зв`язку з тим, що батьки самоусунулася від виховання дитини, позивач просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітньої [PERSON] , 2008 року народження та призначити її опікуном дитини. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідачі позов визнали повністю, згодні з обставинами, зазначеними в позовній заяві. [PERSON] та [PERSON] пояснили, що їх донька [PERSON] мешкає разом з бабусею, матір`ю [PERSON] з 3 років. Батьки дитини не заперечували, що саме бабуся займається вихованням, утриманням їх доньки, вони належної уваги доньці не приділяють. Мати періодично цікавиться життям доньки. Від третьої особи служи у справах дітей Харківської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Визнання відповідачем позову дає суду можливість ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши позивача та третю особу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши позицію позивача, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню повністю. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами, підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини. Відповідачі є рідними батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції в Харківській області. [PERSON] , 2008 року народження мешкає разом з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Вказаний житловий будинок належить на праві власності позивачу, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами (а.с.11,12). Починаючи з 2011 року вихованням дитини займається бабуся - позивач по справі, відповідачі не брали активної участі в утриманні та вихованні доньки,свідомо ухилилися від виконання своїх батьківських обов`язків. На теперішній час всі обов`язки з утримання та виховання онуки покладені повністю на позивача, але через невизначеність її статусу, вона позбавлена можливості приймати будь-які рішення щодо навчання, лікування, відпочинку дитини. Відповідачі не мають перешкод у спілкуванні з донькою, але не виявляють бажання приймати участь у вихованні дитини, розвитку її здібностей, не забезпечують батьківською турботою та піклуванням. Тобто, з наданих позивачем матеріалів вбачається, що батьки в повній мірі не виконують своїх батьківських обов`язків та самоусунулася від виховання, утримання доньки. Таким чином, поведінка матері та батька - відповідачів у справі, свідчить про їх байдуже ставлення до доньки, небажання приймати участь у її житті, добровільну відмову від батьківських прав відносно своєї дитини, покладення своїх обов`язків щодо виховання доньки на бабусю. Житлово-побутові умови позивача задовільні, дитині створені належні умови для виховання та розвитку, що встановлено актом обстеження умов проживання, за станом здоров`я позивач може бути опікуном, до кримінальної відповідальності не притягалася, судимостей не має, на наркологічному диспансері не перебуває, що досліджено службою у справах дітей і стало підставою для надання висновку про доцільність призначення позивач опікуном її онука. Свідок [PERSON] , попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, будучи сторонньою та не зацікавленою особою, надала наступні пояснення. Свідок тривалий час знає родину позивача, характеризує [PERSON] як добропорядну, відповідальну особу, яка може взяти на себе відповідальність за онуку та виховати її в дусі поваги до оточуючих, як порядну, чесну людину, сприятиме її навчанню та здобуванню необхідних життєвих навиків. [PERSON] пояснила, що відповідачі втратили інтерес до доньки, не займаються дитиною, їх поведінка не відповідає належній поведінці батьків. Бабуся бажає покласти на себе всі обов`язки по вихованню та утриманню дитини. Суд приходить до переконання, що перераховані обставини в цілому справляють негативний вплив на нормальний розвиток, виховання дитини та позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини . Частина 2 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду. Факт, що батьки дитини не виконують свої батьківські обов`язки щодо своєї малолітньої доньки [PERSON] , 2008 року народження, підтверджується письмовими доказами у справі. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Дитина мешкає разом з бабусею, яка займається вихованням, утриманням, опікується її фізичним та духовним розвитком, станом здоров`я. Поряд з тим, мати та батько не займаються вихованням та утриманням доньки, мешкають окремо та не виявляють уваги до дитини, не цікавиться її життям, добровільно самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Отже, малолітня [PERSON] проживає в сім`ї позивача, яка будучи її рідною бабусею, вправі звертатися до суду з позовом про позбавлення матері дитини батьківських прав. Таким чином, переважне право стати опікуном повністю відповідати за виховання дітей має позивач, як бабуся. Відповідачі позов визнали, не заперечували, що їх донька мешкає разом з позивачем та саме вона займається вихованням та утриманням дитини з 3 років. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаного пленуму ВСУ ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до положень ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Виконавчий комітет Люботинської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] у відношенні їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується з наданим висновком, так як він є достатньо обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини. Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Тобто, приймаючи відповідне рішення суд повинен враховувати інтереси усіх учасників сімейних відносин, діяти на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Як встановлено під час судового розгляду батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків має місце, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що об`єктивно підтверджено наданими суду доказами. Як зазначено у ч. 3 та 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою дитиною та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Частиною першою статтею 63 ЦК України визначено, що опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього кодексу. Згідно ч. 3 статті 63 цього ж Кодексу, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Частиною третьою ст.243СК України визначено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним законодавством. Відповідно до подання органу опіки і піклування виконкому Люботинської міської ради, за доцільне встановлення опіки над [PERSON] , [INFO] , призначивши позивача опікуном. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із зазначених норм права і беручи до уваги ситуацію, яка склалася з батьками дитини, які не приділяють належної уваги дитині, ведуть антисоціальний спосіб життя, то суд вважає, що дитина дійсно позбавлена батьківського піклування, і вважає необхідним призначити їй опікуна в особі її баби, тобто позивача в справі. Обмеження для опікуна чи піклувальника, які визначені ст. 64 ЦК України, відносно неї відсутні. Діти проживають разом з нею, вона забезпечує їх всіма належними умовами для розвитку та займається її вихованням. На підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved