Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з жовтня 2006 року по вересень 2016 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] В 2012 році за спільні кошти подружжя придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу позивач разом з дітьми та відповідачем проживають в спірному будинку. Відповідач перешкоджає її проживанню в належному їм будинку, застосовує фізичне та моральне насильство, проявляє агресію, а тому виникла необхідність в поділі житлового будинку. З урахуванням вказаних обставин та того, що діти проживають з нею, позивач просить поділити між нею та відповідачем житловий будинок визнавши за нею право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку. Ухвалою суду від 11 червня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, представник надав до суду заяву, згідно з якою просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст.128 ЦПК України; заперечень проти позову не надав, клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України та ухвалив про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 28.10.2006 сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.10.2006. Від даного шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.06.2011 та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.09.2007. Подружнє життя сторін не склалося і рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.09.2016 шлюб між сторонами розірвано. На підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 13.10.2016 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Матеріалами справи встановлено та не оспорюється сторонами, що за час перебування у шлюбі сторони придбали житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 10.04.2013, зареєстровано в реєстрі за №775 та заявою позивача від 10.04.2013, зареєстровано в реєстрі за №774. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). В пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з пунктом 23 даної постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Позивач просить розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 3/2 частку житлового будинку, посилаючись на те, що діти будуть проживати разом з нею. Так, судом визнаються безпідставними збільшені вимоги позивача щодо відступлення від рівності часток подружжя у спільному майні та визначення її права на 2/3 частину спірного будинку, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин того, що розмір одержуваних нею від відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей, лише за умов чого законом визначено можливість збільшення частки іншого подружжя. За таких обставин суд вважає, що в межах заявлених позовних вимог позов підлягає частковому задоволенню, а саме із визначенням права сторін в рівних частках, тобто по 1/2 частині за кожним, у спірному сумісному майні. Пропорційно частково задоволеним позовним вимогам стягненню на користь позивача з відповідача підлягають понесені нею та документально підтверджені судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору в розмірі 528,65 грн. та витрати на проведення експертної оцінки вартості житлового будинку в розмірі 525,05, а загалом 1053,70 грн.

Outcome: partial