Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 14.11.2017 року по 28.02.2019 року вона працювала продавцем продовольчих товарів за трудовим договором з фізичною особою - підприємцем [PERSON] . 28.02.2019 року вона звільнилась з роботи, проте заробітну плату за лютий 2019 року в сумі 4173 грн. їй не виплатили. Просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4173 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково суду пояснила, що вона працювала у працювала у фізичної особи підприємця [PERSON] . Працювала по три дні усього 15 днів на місяць. За лютий 2019 року їй виплатили заробітну плату частково, при тому, що виконувала значно більший обсяг роботи, ніж це передбачалось умовами трудового договору. При цьому усі податки і збори відповідач оплатила. В судовому засіданні представник позивача адвокат Воронко В.В. підтримав заявлений позов, підтвердив доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Суду пояснила, що заборгованості по заробітні платі перед позивачем не існує. Документи, що підтверджують виплату заробітної плати у неї не зберіглись. Представник відповідача адвокат Кізіма В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що заробітна плата [PERSON] виплачувалась після кожної відпрацьованої зміни. Відповідач в повному обсязі виконувала свої обов`язки щодо оплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] та [PERSON] , з якими у неї робочі стосунки. Вона працювала у відповідача в кіоску на Центральному ринку. Коли працювала [PERSON] в 2018 -2019 роках, вони почергово мали два робочі дні та два дні відпочинку. Гроші, які вони заробили за добу, вони відддавали господарям за відрахуванням суми своєї заробітної плати. Скарг від [PERSON] щодо невиплати їй заробітної плати вона не чула. Розмір їх заробітку становив 13%\~ від добової виручки. За отримання заробітної плати вони розписувались у накладній, розрахункових відомостей не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає [PERSON] та [PERSON] , з якими у неї робочі стосунки. Вона працювала у відповідача з [PERSON] в січні-лютому 2019 року в торговій точці по [ADDRESS] . Заробітна плата їм виплачується одразу після зміни, вираховується у відсотках. [PERSON] працювала вдень кожного дня. Як відбувалась оплата праці [PERSON] вона не знає. Коли у неї співпадали зміни з [PERSON] , то вона виплачувала їй заробітну плату, про що складала звіти, які потім здавала керівництву. Вислухавши пояснення учасників справи та свідчення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем [PERSON] в період з 14.11.2017 року по 28.02.2019 року. Зазначені відносини припинились 28.02.2019 року за власним бажанням позивача на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Згідно з даними Єдиного державного реєстру [PERSON] 01.03.2017 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, 28.01.2020 року вона припинила підприємницьку діяльність. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] 28.02.2019 року була звільнена, у І кварталі 2019 року їй був нарахований і виплачений дохід в сумі 8346 грн., утримано податків на суму 1502,28 грн. Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими Управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області у лютому 2019 року [PERSON] за роботу у лютому 2019 року нараховано 4173 грн. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В судовому засіданні встановлено відсутність первинної бухгалтерської документації фізичної особи - підприємця [PERSON] . Також судом встановлено, що відповідачем була нарахована [PERSON] заробітна за лютий 2019 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. В судовому засіданні позивач [PERSON] стверджувала, що відповідач виплатила їй заробітну плату за лютий 2019 року, але, на її думку, не в тому розмірі, який відповідав обсягу виконаної нею роботи. При цьому зі свідчень свідків було встановлено, що заробітна плата усім працівникам, найману працю яких використовувала відповідач, виплачувалась після закінчення кожної робочої зміни. Суд відзначає, що ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні позивач [PERSON] стверджувала, що відповідач не в повному обсязі виплатила їй заробітну плату, проте не надала суду жодних доказів на підтвердження розміру існуючої заборгованості. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача, викладені в позові, на підтвердження своїх вимог не знайшли в судовому засіданні свого підтвердження належними, достовірними та достатніми доказами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] , яка звільнена від сплати судового збору.

Outcome: dismissed