Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому, після уточнення вимог, просить поновити її на посаді юридичного асистенту штаб-квартири EUBAM та стягнути середню заробітну плату у розмірі 3\~600 євро. При цьому позивачка посилається на те, що починаючи з 01.12.14 р. перебувала у трудових правовідносинах з Міжнародною організацією з міграції на Україні на підставі службового контракту. У подальшому позивачу повідомили, що службовий контракт, продовжуватися не буде в силу структурних змін в організації та скорочення штату. При цьому відповідач не урахував, що позивач на час закінчення терміну дії службового контракту знаходився в стану вагітності, в силу чого позивач вважає своє звільнення незаконним. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, закінчити розгляд справи за своєї відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, був викликаний належним чином, про поважність причин неявки до суду не повідомив. Також, від відповідача неодноразово надходили заперечення, в яких відповідач наголошує, що користується судовим імунітетом, відповідно до Конвенції Про привілеї ті імунітети як спеціалізована установа ООН. Суд на місці вирішив закінчити розгляд справи за відсутності сторін, та дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, вважає позов обґрунтованим, та таким, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.12.14 р. між позивачем та відповідачем було укладено службовий контракт, аналізуючи який, можна прийти до висновку, що між сторонами склалися трудові правовідносини. Відповідно до службового контракту, позивач займав посаду юридичного асистенту штаб-квартири EUBAM, при цьому контракт було укладено строком на 1 рік, та діяв до 30.11.15 р. Заробітна плата позивачки відповідно до умов службового контракту складала 1\~200 євро на місяць. 20.11.15 р. позивачка повідомила відповідача про перебування у стані вагітності. 27.11.15 р. позивачка отримала листа від відповідача, щодо не продовження дії контракту у звязку з структурними змінами та скорочення її посади. На момент отримання вище зазначеного листа, позивачка знаходилась на 3 місяці вагітності, що підтверджується копією медичної довідки, що в наявності у матеріалах судової справи. При цьому відповідач не запропонував позивачу жодного варіанту з працевлаштування. 16.12.15 р. позивачка направив відповідачу листа, щодо незгоди зі звільненням, але відповіді не отримала. Суд приходить до висновку, що звільнення позивача було здійснено з грубим порушенням діючого законодавства України з огляду на наступне. Відповідно до ст. 24 Конституції України, рівність прав жінки та чоловіка забезпечується: створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю та материнство; правовим захистом, матеріальною та моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям. Згідно п.1 ст. 8 Конвенції Про захист материнства , ратифікованої Україною 15.06.2000 р., зазначено, що звільнення роботодавцем жінки у період вагітності є незаконним. В ст. 184 Кодексу законів про працю України вказано, що звільнення вагітних жінок не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюєься також у випадку їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Отже, оскільки позивачку відповідачем було звільнено під час перебування її у вагітності без обовязкового працевлаштування таке звільнення є незаконним. В той же час, суд вважає, що позовні вимоги в частині поновлення позивачки на займаної посаді задоволенню не підлягають, оскільки на момент розгляду судової справи, строк дії службового контракту є закінченим, та позивач не перебуває у стані вагітності. Ураховуючи, що відповідач був зобовязаний зберігати середню заробітну плату для позивача протягом трьох місяців у період працевлаштування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати підлягають задоволенню. Посилання відповідача на існування в нього судового імунітету судом до уваги не приймається, оскільки відповідач не відноситься до спеціалізованої установи ООН, що підтверджується матеріалами справи. Стосовно посилання відповідача на існування Угоди між Кабінетом Міністрів України та відповідачем щодо статусу Міжнародної організації з Міграції в Україні та співробітництва в сфері міграції від 13.07.2000 р. також не береться судом до уваги, оскільки дана міжнародна угода не була підписана Президентом України, отже вона не була ратифікована належним чином, тому не складає частину національного законодавства України.

Outcome: partial