Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить виселити відповідача за неможливістю спільного проживання з будинку [ADDRESS] з подальшим зняттям його з реєстрації у секторі по справах громадянства, віз та реєстрацій фізичних осіб Знам'янського МВ УМВС України в Кіровоградській області. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона на підставі договору купівлі-продажу є власником будинку [ADDRESS]. Її право власності зареєстроване у встановленому законом порядку у відповідних органах. З 22.07.2009 вона стала проживати без реєстрації шлюбу із [PERSON] у її будинку, разом з ними проживає її донька від першого шлюбу. Тоді ж відбулась і реєстрація відповідача за даною адресою. На даний час будь-які відносини між нею та відповідачем припинені, причиною чого стало тривале зловживання відповідачем спиртними напоями, вчинення ним в сім'ї сварок, висловлювання нецензурною лайкою на її та дочки адресу, приниження їх з дочкою людської та жіночої гідності. У стані алкогольного сп'яніння відповідач часто б'є її, спричиняючи тілесні ушкодження, та виганяє їх з дитиною з будинку навіть серед ночі, внаслідок чого вони неодноразово тікали до сусідів чи чекали до ранку у дворі, оскільки відповідач у стані алкогольного сп'яніння погрожував їм фізичною розправою. Вона неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ з приводу антигромадської поведінки відповідача, однак вжиті заходи попередження, громадського впливу та притягнення до адміністративної відповідальності виявилися безрезультатними. Відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим спільне проживання в одному будинку, його поведінка загрожує її безпеці та безпеці її доньки. Добровільно знятися з реєстрації та виселитися з будинку відповідач не бажає, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні не визнали позовні вимоги [PERSON] та заперечували проти їх задоволення. При цьому [PERSON] пояснив, що дійсно, коли вип'є зайвого вчиняє в сім'ї сварки, дебоші, в міліції його неодноразово попереджували щодо недопущення ним насильства в сім'ї, проводили профілактичні бесіди та попереджали, що можуть його виселити. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, інші докази, встановив наступне. Відповідно до ст.10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 04.10.2004, [PERSON] прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.8-9). Реєстрацію даного правочину вчинено 04.10.2004, про що свідчить витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с.10). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11) та реєстраційного посвідчення (а.с.12) вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. Згідно з довідкою №82, [PERSON] проживає за вказаною адресою та до складу її сім'ї входить її чоловік [PERSON] (а.с.23). З домової книги вказаного будинку вбачається, що [PERSON] зареєстрований за даною адресою 22.07.2009 (а.с.13-14). За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Отже, позивач [PERSON], як власник будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Право приватної власності [PERSON], згідно з ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена. Таким чином, відповідач [PERSON] законно вселився до будинку [ADDRESS] та зареєструвався за даною адресою зі згоди власника [PERSON], оскільки на момент вселення та реєстрації був членом її сім'ї. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку повинні бережно відноситись до жилого будинку. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані приймати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території проведення ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Обставин, які дають можливість стверджувати про наявність між сторонами іншої угоди про порядок користування [PERSON] жилим приміщенням, під час розгляду справи не встановлено. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що на даний час будь-які відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені, причиною чого стало тривале зловживання відповідачем спиртними напоями, вчинення ним в сім'ї сварок, висловлювання нецензурною лайкою на адресу позивача та її дочки, приниження їх людської та жіночої гідності. Таким чином, відповідач [PERSON], проживаючи та будучи зареєстрованим в [ADDRESS], систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим спільне проживання [PERSON] з ним в одному будинку, тому вона, як власник будинку, має право вимагати в судовому порядку виселити відповідача. Згідно зі ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Передбачені ст.ст.9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 ЖК України та частиною першою статті 116 ЖК України. Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, цивільно-правова відповідальність за статтею 116 ЖК України настає при руйнуванні чи псуванні житлового приміщення, або використанні його не за призначенням, або систематичному порушенні правил співжиття. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше правопорушень. При цьому необхідно, щоб така поведінка винної особи була предметом розгляду органів місцевого самоврядування, міліції, прокуратури, суду, громадських організацій тощо, а застосовані заходи попередження, громадського впливу виявились безрезультатними. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Згідно зі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зверталася до Знам'янського МВ УМВС України в Кіровоградській області із зверненнями про вчинення [PERSON] сімейних сварок, за результатами розгляду яких прийняті висновки про відсутність ознак кримінальних правопорушень та наявність підстав для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с.15-22). Досліджені в судовому засіданні матеріали адміністративної справи №3/389/1855/13, №3/389/1606/14, свідчать про те, що [PERSON] 04.11.2013 та 23.09.2014 Знам'янським міськрайонним судом Кіровоградської області притягувався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП - вчинення насильства в сім'ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров'ю потерпілого і на нього накладались адміністративні стягнення. З характеристики від 22.09.2014, яка наявна в матеріалах адміністративної справи №3/389/1606/14, вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS], зловживає алкоголем, від сусідів надходили скарги про те, що він кривдить свою дружину [PERSON] та падчерку [PERSON] з її сином [PERSON], може вночі вигнати їх з дому, вимкнути опалення та воду, [PERSON] ховається у сусідів. Наявна в матеріалах справи характеристика від 03.10.2014, свідчить про те, що на [PERSON], який проживає [ADDRESS], раніше скарг не надходило, але тепер він ходить по вулиці у нетверезому стані, на дружину [PERSON] часто піднімає руку, ніде не працює, робить нестерпним життя дочці [PERSON] - [PERSON] з її сином [PERSON], який ходить до школи, але не має можливості відпочивати, оскільки [PERSON] може серед ночі всіх підняти, і вони змушені сидіти на вулиці (а.с.24). Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В грудні 2014 року позивач двічі зверталася до Знам'янського МВ УМВС України в Кіровоградській області з заявами щодо вчинення [PERSON] сімейних сварок (а.с. 54-57), за результатами розгляду яких, як повідомив сам відповідач в судовому засіданні, він був притягнутий до адміністративної відповідальності з накладенням на нього судом штрафу. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивача та відповідача, пояснили, що [PERSON] останнім часом неодноразово бачили в стані алкогольного сп'яніння, і в такому стані він вчиняє в сім'ї сварки, висловлюється на адресу [PERSON] нецензурною лайкою, виганяє з будинку, на їх зауваження з приводу своєї поведінки не реагує. Бачили синьці на обличчі [PERSON], яка казала їм, що це саме [PERSON] заподіює їй тілесних ушкоджень. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є донькою позивача, підтвердила також суду факти вчинення [PERSON] сімейних сварок, зловживання останнім алкогольними напоями, виловлювання на її адресу та адресу матері образ та погроз, застосування як психологічного так і фізичного насильства до позивача. Отже, з урахуванням наведеного, у суда відсутні підстави ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, викладених у позовній заяві, оскільки судом беззаперечно встановлено, що відповідач порушує правила сумісного співжиття і до нього вже були вжитті заходи запобігання громадського впливу, а саме він був попереджений правоохоронними органами про недопустимість застосування насильства в сім'ї, можливість виселення його з будинку, які позитивних наслідків не дали, а також неодноразово притягувався судом до адміністративної відповідальності. Таким чином, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали адміністративних справ, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що при вселенні відповідача до будинку [ADDRESS] не було укладено між ним та позивачем іншої угоди про порядок користування вказаним приміщенням, що [PERSON] систематично порушуються правила співжиття і робиться неможливим для інших осіб спільне проживання з ним в одному будинку, також, враховуючи, що профілактичні бесіди, як і притягнення його судом до адміністративної відповідальності виявились безрезультатними, суд приходить до висновку, що [PERSON] підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, а позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, у відповідності зі ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.т.9, 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст.7, 11 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,

Outcome: approved