Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

[PERSON]\~звернулася до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON],\~в якій\~просить припинити право спільної сумісної власності її та відповідача на квартиру [ADDRESS] Є.П. в смт.Пісочин Харківського району Харківської області, визнавши, що ідеальна частка кожного з них в цій квартирі становить 1/4; припинити право власності [PERSON] на 1/4 частку в вищезазначеній квартирі; передати відповідачу 82279 грн., як грошову компенсацію вартості 1/4 частки спірної квартири та визнати за нею право власності на 1/4 частку даної квартири, яка належала [PERSON] \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 жовтня 2012 року однокімнатна квартира №62, розташована в будинку №3 по вулиці Кушнарьова Є.П. в смт. Пісочин Харківського району Харківської області належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 липня 2013 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дітей з позивачем. Сторони стосунків не підтримують, спільне проживання є неможливим. Позивач посилається на те, що оскільки частка [PERSON] є незначною, а однокімнатна квартира є річчю неподільною, вважає за можливе припинити право власності на частку у нерухомому майні [PERSON] з виплатою йому грошової компенсації ринкової вартості його частки. Кожному із співвласників належить по 1/4 частці у квартирі. [PERSON] з 2014 року не бере участі в утриманні своєї частки майна та не несе витрат щодо підтримання його в належному стані. Всі витрати несе виключно позивач. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2017 року, вищевказану позовну заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. В установлені законом строки позивач усунула зазначені в ухвалі суду недоліки. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року провадження по справі відкрито. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року дозволено [PERSON] внести на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області грошові кошти у сумі 82279 грн. 31 січня 2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та письмові докази. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 березня 2018 року вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року зазначену справу прийнято до провадження судді Панас Н.Л. та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 травня 2018 року закінчено проведення попереднього судового засідання і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання викликано свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 05 червня 2018 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, з наступних підстав. Відповідач вважає, що позивачем не доведена наявність умов, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України. Позивачем не надано доказів того, що долю відповідача не можливо виділити в натурі, оскільки експертне дослідження щодо можливих варіантів поділу квартири не проводилося. Посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування квартирою обґрунтовується тим, що шлюб між сторонами розірвано, а також тим, що позивач з відповідачем ніяких стосунків не підтримує, спільне проживання є неможливим. Відповідач зазначає, що він, ніяким чином не перешкоджає у володінні та користуванні спільною квартирою [PERSON] та вважає, що факт розірвання шлюбу не свідчить про неможливість спільного володіння та користування, оскільки не підтверджує наявність спору між сторонами з цього приводу. Відповідач не погоджується з доводами позивача стосовно того, що він не бере участі в утриманні квартири та не несе витрат щодо підтримання її в належному стані, що всі ці витрати несе виключно вона та зазначає, що він з моменту вселення в спірну квартиру і по теперішній час постійно сплачує відповідні комунальні послуги та квартплату. Крім того, відповідач зазначає, що відносини співвласників щодо участі в утриманні спільного майна не впливають на можливість припинення права одного із співвласників на частку у спільному майні, оскільки стаття 365 ЦК України не передбачає таких підстав для припинення права на частку у спільному майні, як відсутність участі в утриманні спільного майна. Разом з тим, зазначає, що ремонт в квартирі, створення належних умов проживання в ній робив він. Також, в квартирі знаходяться його речі. [PERSON], починаючи з жовтня 2016 року чинила відносно нього постійний моральний тиск, провокувала скандали, запрошувала для тимчасового мешкання в спільну квартиру свою матір, яка також підбурювала скандали між ними. Намагаючись уникнути скандалів з [PERSON] чи її матір'ю він часто, був вимушений шукати місце, де б він міг переночувати. Крім того, [PERSON] неодноразово перешкоджала його вільному доступу до квартири замикали двері, залишаючи ключ в замковій щілині, щоб він не зміг потрапити до квартири, викликала поліцію одразу. Відповідач посилається на те, що частка кожного співвласника квартири становить по 1/4, тобто частки позивача та відповідача у праві на спірну квартиру є рівними, а отже, в разі визнання частки відповідача незначною, то незначною буде й частка позивача, тому посилання позивача на те, що його частка є незначною є безпідставними та необґрунтованими. Постійні перешкоди позивача спрямовані на обмеження вільного доступу його до квартири, створення нею ненормальних умов його проживання в квартирі, а також звернення до суду з проханням припинити його право власності не тільки порушує його законні права, але й негативно впливає на його моральне становище, оскільки він вимушений постійно шукати місце де переночувати. Взагалі дії позивача спрямовані на припинення права його власності на нерухоме майно, перешкоджають його нормальному життю, в тому числі заробітку грошей для його існування та існування його дітей. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ №550784 від 02 жовтня 2012 року, виданого відділом приватизації Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» на підставі розпорядження відділу приватизації Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №19292 від 03 вересня 2012 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, в смт.Пісочин, вул. Кушнарьова Є.П., 3/62 /а.с. 34-35/. Згідно ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно правовстановлюючих документів розмір часток співвласників не зазначено. Майно [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності. Квартира набута внаслідок приватизації, а тому розмір часток у спірному майні є (презюмується) однаковим та кожному належить по 1/4 частини квартири. Визначення часток у спірному майні є правом співвласників і не суперечить вимогам закону, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Як вже встановлено судом, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, в смт. Пісочин, вул. Кушнарьова Є.П., 3/62, загальною площею 37,20 кв.м., в тому числі житловою площею 17,60 кв.м. Розмір часток кожного складає по 1/4 частини квартири. Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 04 вересня 2017 року, вартість спірної квартири складає 329115 грн., вартість 1/4 частини цієї квартири складає 82279 грн. 25 січня 2018 року до початку розгляду справи [PERSON] внесла на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області 82279 грн., виходячи з вартості спірної частки, зазначеної при визначені ціни позову. Під час розгляду справи відповідачем не заявлялося клопотання про проведення судової оціночно-технічної експертизи по дійсній вартості квартири на час розгляду справи, висновок якої міг би спростувати визначену звітом вартість належної відповідачу частки, наданої позивачем на підтвердження своїх вимог. [PERSON] належить 1/4 частка у праві власності на спірну квартиру, ця частка є незначною і не дозволяє виділити у користування відповідачу пропорційне його частці приміщення, оскільки це призведе до порушення прав інших співвласників. Клопотання про призначення судової експертизи для вирішення питання технічної можливості виділити частину квартиру відповідно до часток співвласників сторонами не заявлялося. Однак, суд вважає, що в даному конкретному випадку проведення судової будівельно-технічної експертизи є недоречним та призначення такої експертизи буде мати на меті лише затягування розгляду справи, оскільки спірна квартира складається лише з однієї кімнати, що не дає можливості спільно користуватися нею для проживання, житлова площа даної квартири складає 17,60 кв.м., отже на кожного з чотирьох співвласників приходиться лише по 4,4 кв.м. житлової площі, тому в даному випадку реальне використання окремо 1/4 частки своєї квартири відповідачем є неможливим. Крім того, слід зазначити, що за відсутності можливості технічного виділення належної відповідачу частки можна було б припустити, що в даному випадку є можливість визначити порядок користування спірною квартирою. Однак слід\~зазначити,\~що при встановленні порядку користування житлом кожному із співвласників передається в користування конкретна його частина, виходячи із частки у праві спільної власності на це житло. Виділені у користування приміщення можуть не точно відповідати належним співвласникам часткам, проте таке відхилення не повинно бути значним, що в конкретному випадку також є неможливим. Судом встановлено та це не заперечувалося сторонами, що позивач та відповідач мають спільних дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які мешкають разом з позивачем у спірній квартирі. Суд відхиляє доводи відповідача стосовно того, що в разі визнання його частки незначною, то незначною буде й частка позивача, оскільки позивач мешкає разом з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які також є співвласниками спірної квартири, а отже їм разом належить 3/4 частки спірної квартири, тому частка відповідача по відношенню до частки позивача та її дітей є незначною, тому реальне використання належної йому 1/4 частки квартири є неможливим. Отже, суд приходить до висновку, що частка відповідача [PERSON] є незначною та не може бути виділена в натурі. [PERSON] у спірній квартирі не проживає та нею не користується. Фактично відповідач мешкає у квартирі, розташованій за адресою: м. Харків, вул. Лебединська, 5/24, та яка належить його батькам. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). [PERSON]\~фактично проживає\~у квартирі розташованій за адресою: м. Харків, вул. Лебединська, 5/24, за цією адресою отримував поштову кореспонденцію від суду. Доказів того, що в дійсності він не має права проживати у квартирі\~розташованій за адресою: м. Харків, вул. Лебединська, 5/24, яка належить його батькам, відповідач не надав. Доводи відповідача про те, що припинення права на частку істотно порушує його житлові права, є необґрунтованими з наведених вище підстав. Посилання відповідача на те, що позивач не потребує поліпшення житлових умов, оскільки має частину в праві власності на іншу квартиру, не можуть бути достатньою підставою для відмови у задоволенні вимог позивача, виходячи з предмету доказування по даній справі. Також судом встановлено та це не заперечувалося сторонами у справі, що між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні та напружені стосунки, які унеможливлюють спільне володіння та користування зазначеною квартирою. Кожне їх спілкування призводить до виникнення конфліктних ситуацій, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача [PERSON] до Люботинського ВП Харківського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області та показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також зі змісту психологічної експертизи дитячо-батьківських відносин та психо-емоційного стану дітей встановлено, що перебуваючи у актуальних емоційних станах, батьки неспроможні жити разом, конструктивно спілкуватися одне з одним та домовлятися про співпрацю щодо виховання та розвитку дітей. Кожна їх зустріч буде закінчуватися сваркою, що неодмінно вплине на стан дітей, посилюючи переживання ними травми. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Отже, судом встановлено, що спільне проживання, володіння та користування сторін квартирою, може негативно вплинути на фізичний, духовний, соціальний розвиток їх дітей, що є неприпустимим. За ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Припинення такого права можливе лише на підставі і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказаний правовий висновок міститься у: Постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі №357/11232/14-ц; Постанові Верховного Суду України від 15 липня 2016 року у справі №6-1599ц16; Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14 та ін. Отже, відповідно до положень ст. 365 ЦК України, дана норма допускає, що в разі припинення права на частку у спільному майні інший співвласник може зазнати певної шкоди, однак таке припинення права не повинно завдавати саме істотної шкоди цьому співвласнику. За таких обставин та враховуючи, що належна відповідачу 1/4 частка спірної квартири є незначною та не може бути виділена в натурі, а стосунки між сторонами унеможливлюють спільне використання цього майна, а також те, що відповідач має інше житлове приміщення в якому проживає, а саме відповідач проживає в окремій квартирі, розташованій за адресою: м. Харків, вул. Лебединська, 5/24, суд вважає, що припинення права останнього на частку у спірній квартирі, до якої входить незначний розмір житлової (4,4 кв.м.) та загальної (9,3 кв.м.) площі, не завдасть істотної шкоди відповідачу. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов [PERSON] про припинення права [PERSON] на спірну частку квартири підлягає задоволенню, з виплатою відповідачу 82279 грн. з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, які були внесені позивачем. Оскільки [PERSON] внесла на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації вартості 1/4 частки квартири, визнання права власності на 1/4 частку квартири, яка належала [PERSON] за позивачем з урахуванням виплати грошової компенсації відповідає вимогам закону. Судова практика Європейського суду з прав людини підтверджує висновок про те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) у справі «[PERSON] проти України» №35041/05). Згідно квитанції №ПН3053 від 08 вересня 2017 року позивачем при предявленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 822 грн. 80 коп. /а.с. 9/. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 822 грн. 80 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved