Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи свої тим, що вона знаходилася з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2008 року по 05.05.2011 року. Від даного шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно рішення 127 судової ділянки Митіщинського судового району Московської області шлюб було розірвано. З квітня 2010 року ніяких відносин з відповідачем не підтримували, відповідач зустрічей із сином не шукав, місце перебування відповідача їй не відомо. Зазначила, що відповідач не з'являється в її з сином житті, не телефонує ні на день народження сина. ні на інші світа, не займається вихованням сина, доля сина його не цікавить. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає по цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, не дбає про його нормальний розвиток, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших цінностей. Син не отримує від батька жодних подарунків на день народження. Вважає, що відповідач по справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача - Железняк В.С. (договір про надання адвокатських послуг від 23.03.2016 року) - підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що позивачка з відповідачем мають від шлюбу неповнолітню дитину, шлюб розірвали. Знає зі слів позивачки, що відповідач з 2010 року не приїжджає, сина не бачить, ніякої допомоги не надає, самоусунувся від виховання дитини, відповідачка сама виховує сина. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], громадянин Російської Федерації, повідомлений про дату та місце розгляду справи відповідно до вимог Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року. У своїх письмових поясненнях зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки від виконання батьківських обов'язків не ухилявся та не самоусувався. Зазначив, що позбавлений можливості підтримувати стосунки із сином у зв'язку із діями самої позивачки, яка не повідомила йому ні свою адресу, ні номер телефону. Він не мав можливості спілкуватися з дитиною навіть по телефону, вітати зі святами. У зв'язку із відсутністю інформації про місце проживання позивача та дитини, не мав можливості направити йому посилку з подарунками. Останній раз спілкувався з позивачкою по телефону в квітні 2010 року, коли позивачка запропонувала спілкуватися з дитиною тільки в її присутності і тільки на території м. Бердянська, але це для нього неможливо, оскільки він є інвалідом другої групи, інвалід дитинства, діагноз - ДЦП, з труднощами пересувається за допомогою милиць. Зазначив, що не має можливості спілкуватися з дитиною по незалежним від нього причинам, а через поведінку позивачки, свій стан здоров'я та значною віддаленістю місця проживання дитини. Бажає спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні, але позбавлений такої можливості. Зазначив, що отримує пенсію по інвалідності, працевлаштуватися не може через захворювання. Просив врахувати його стан здоров'я, наявність інвалідності, відсутність заробітку, важкий матеріальний стан та стягнути аліменти не більше ніж 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник третьої особи - Вареник Я.Є. (довіреність № 01-7223/40 від 25.12.2015р.) - позов підтримала та вважала доцільним позбавити відповідача батьківських праві по відношенню до малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю позивачки. Вона познайомилися зі своїм зятем в 2008 році. Дочка в 2007 році поїхала в Російську Федерацію в м. Митищі на заробітки, познайомилася там з молодим чоловіком - відповідачем, він пересувався на палицях, хворіє на ДЦП. На той час він ходив на палицях, сам керував автомобілем, займався підприємницької діяльністю, за освітою юрист. Дочка там заробляла 15000 рублів, а відповідач 60000 рублів. Дочка привозила його в гості у м.Бердянськ. Потім дочка завагітніла, з відповідачем уклали шлюб, переїхала до нього жити. Дочка приїжджала до неї з дитиною кожні три місяці, залишити дитину на чоловіка не могла, оскільки відповідачу самому необхідно було допомагати в побуті. Відповідач давав гроші тільки на дорогу, став обмежувати позивачку в грошах. В черговий приїзд доньки додому, вона сказала, що відповідач підіймав на неї руки, тому залишилася у неї і сказала, що бажає розірвати шлюб з відповідачем. [PERSON] приїжджав в Бердянськ останній раз восени 2010 року, але примирення у нього та її дочки не відбулося. В 2012 році позивачка йому зателефонувала та повідомила, що дитина хворіє, але він їй відмовив у допомозі, зняв із сайту адресу, поміняв номер телефону. Знає, що відповідач виїжджав у Болгарію, не цікавиться шість років дитиною. Пояснила, що у неї та позивачки адреса не змінювалася, поки донька не виїхала у травні 2016 року в Італію. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивачку, вони є сусідами близько двадцяти років. Пояснила, що дитину - [PERSON] вона два роки водила в дитячий сад, допомагала відповідачці з вихованням сина, відповідачка завжди працювала. Зазначила, що відповідачка навіть не знала, де перебуває батько її дитини, вона думала, що він у Москві. Не бачила, щоб відповідач приїжджав у Бердянськ. Дитина також про батька нічого не говорить, раніше казав, що батько їх покинув, нічого їм не надає. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 березня 1978 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб (свідоцтво про реєстрацію шлюбу, видане Мытищинским управлением ЗАГС Главного управления ЗАГС Московской области 24.09.2008 року, актовий запис №1311). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER], видане Мытищинским управленим ЗАГС Главного управления ЗАГС Московской области від 26.12.2008р., актовий запис №2222). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, [NUMBER] від 05.05.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис №75. Згідно довідки ТОВ «КК» Коменерго-Бердянськ» №367 від 15.03.2016 року [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до довідки №115 від 12.04.2016 року, [PERSON], [INFO], навчається в Бердянській загальноосвітній школі №2 з 01.09.2015 року в першому класі. Батько дитину до школи не приводить та не забирає, не відвідує батьківські збори, не підтримує зв'язок з класним керівником. Згідно довідки ДНЗ №41 ввід 11.04.2016 року №156, [PERSON], [INFO], дійсно відвідував ДНЗ №41 «Казка» м. Бердянська з 02.11.2010р. по 30.06.2015р. Батько дитини в ДНЗ не навідувався, ж одного разу сина в садочок не приводив, із садка не забирав, на батьківських зборах присутнім не був. Згідно акту обстеження умов проживання від 22.12.2016р. умови проживання дитини [PERSON], 2008 року народження, за адресою: [ADDRESS], задовільні. Хлопець займає окрему кімнату, де є диван, комп'ютерний стіл, комп'ютер, письмовий стіл, крісла, меблева стінка з шафою для одягу, телевізор. Згідно довідки про результати бесіди проведеної з дитиною від 22.12.2016 року, начальником служби по справам дітей Вареник Я.Є. проведена бесіда з [PERSON] в присутності бабусі [PERSON], який пояснив, що живе з мамою та бабусею, крім них із рідних є двоюрідний брат, тітка та дядько, які проживають в Києві. Відвідує школу №2, другий клас, куди його водить бабуся. На дні народження він отримує подарунки від бабусі, мами та друзів. Згадувань про батька у дитини не було під час бесіди. Згідно ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна зростати, окрім іншого, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради надав суду висновок №01-0198/40 від 10.01.2017р. про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON], [INFO], оскільки [PERSON] свідомо усунувся від виконання батьківських обов'язків по відношенню до сина, не піклується про його виховання, матеріально не утримує, не турбується про всебічний розвиток, здоров'я, родинні зв'язки, між ними не підтримуються, фактично батько існує лише по документам. Але судом також встановлено, що згідно довідки серія МСЄ-2011 №2181463 [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства, інвалідність встановлена безстроково. Згідно довідки МБУЗ «Мытищинская поликлиника №3» №164, індивідуальної програми реабілітації інваліда Федеральної державної установи «Головне бюро медично-соціальної експертизи», [PERSON], 1978 р.н., має потребу у технічних засобах реабілітації, а саме: у милицях, ортопедичному взутті, колясці домашній та прогулянковій, корсеті на поперековий відділ хребта. Згідно посвідчення [NUMBER] [PERSON] призначена соціальна пенсія по інвалідності другої групи безстроково. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки [PERSON] є інвалідом другої групи з дитинства, має проблеми у вільному пересуванні, пересувається тільки за допомогою технічних засобів, виявляє бажання виконувати свої батьківські обов'язки, спілкуватися з сином, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Суд вважає, що позивачем не доведено факту свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків, відповідач заявляв про бажання спілкуватися з дитиною, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині та вжиття до відповідача, з урахуванням зазначених обставин, такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. За таких обставин, враховуючи тяжкий стан здоров'я відповідача, суд не може прийняти доводи позивача, а також висновок органу опіки та піклування про те, що батько дитини свідомо ухиляється від виховання сина та від спілкування з ним. Вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання дитини суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за таких підстав. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи фізичний та матеріальний стан відповідача, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина в розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На підставі викладеного та

Outcome: partial