Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового приміщення, в якому посилалася на те, що відповідно до договору дарування квартири від 20 квітня 2004 року вона є власником квартири [ADDRESS], але не може реалізувати це своє право оскільки відповідачка незаконно перешкоджає їй володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, хоча не є власником або співвласником даного жилого приміщення. Вона зверталася до відповідачками з вимогою покинути цю квартиру, але та ігнорувала дані вимоги і не бажає добровільно покинути квартиру, яка належить їй на праві власності, а тому просила виселити її з спірної квартири. [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, в якому посилалася на те, що 9 квітня 2003 року нотаріусом посвідчено договір дарування [ADDRESS] між нею та [PERSON] Дана квартира належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане ВАТ «Електронмаш» 12 квітня 2001 року. Вона там постійно проживає, сплачує усі належні платежі за користування електроенергією, газом, за комунальні послуги. Вона не відчужувала і не мала наміру безоплатно відчужувати свою квартиру, яка є її єдиним місцем проживання. З відповідачкою до укладення оспорюваного договору знайома не була, а на той час була у приятельських відносинах з [PERSON], який був родичем чи добрим знайомим відповідачки, та котрий повідомив їй, що бажає позичити у [PERSON] 1 000 доларів США для якоїсь його справи. К свою чергу [PERSON] поставила умову, щоб я уклала договір на забезпечення повернення [PERSON] позичених коштів. Вона на це погодилася, не придавши значення цій операції і після посвідчення оспорюваної угоди вона і далі проживала і проживає у цій квартирі. Жодних коштів за квартиру вона не отримувала. В подальшому [PERSON] напевно не повернув коштів [PERSON], а тому вона після спливу багатьох років почала пред»являти претензії до неї. Оспорюваний договір вважала таким, що не відповідає вимогам закону, укладений всупереч її волі та вчинений з метою приховання іншої угоди. Посилаючись на вимоги ст.ст. 48, 58, 181, ЦК УРСР, ст. 1 ЗУ «Про заставу», просила визнати договір дарування [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності, укладений від її імені на ім»я [PERSON] 9 квітня 2003 року удаваною угодою, яка приховувала договір застави нерухомого майна з метою забезпечення зобов»язань з договору позики грошей між [PERSON] та [PERSON] на суму 1 000 доларів США. В судовому засіданні сторони та їх представники свої позови підтримали. Заявлені до них позови не визнали, пославшись на обставини, вказані у своїх позовних заявах, та дали з цього приводу детальні та ґрунтовні пояснення стосовно змісту та предмету цих позовів. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про виселення з житлового приміщення обґрунтований та підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартир недійсним є необґрунтованим та до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що дійсно спірна квартира [PERSON] була подарована [PERSON] яка зареєструвала її в ЧКОБТІ, про що свідчать копії договору дарування квартири про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним, а відповідно до вимог ст.ст. 316, 317, 319, ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею не залежно від волі інших осіб. Власнику належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами, зокрема, є помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивотей і якості речей, які значно знижують її цінність, або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною, суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою стороною, або збігу тяжких для сторони обставин, і наявності їх безпосереднього зв»язку з волеявленням сторони укласти угоду на вкрай не вигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Проаналізувавши всі надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що при укладанні оспорюваного договору дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину відповідно до вимог цивільного законодавства України, яке діяло на час укладення оспорюваної угоди, а [PERSON] не надано належних доказів того, що вона оспорюваний договір уклала помилково. На надано також доказів того, що даний договір укладений нею під впливом обману з боку [PERSON] Крім того, не знайшли свого документального ствердження обставини викладені [PERSON] в її зустрічному позові, зокрема посилання на те, що даний договір укладався з метою позики [PERSON] у [PERSON] 1 000 доларів США. Також при вирішенні питання стосовно обґрунтованості позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартир недійсним суд звертає увагу на те, що ухвалою Шевченківського райсуду м.Чернівці від 21 січня 2015 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування [ADDRESS] залишена без розгляду за клопотанням представника позивача [PERSON]

Outcome: dismissed