Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2019 року, що підтверджується останнім та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім неї у даній квартирі зареєстрований відповідач, який тривалий час не проживає у ній. Відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей у квартирі немає. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому протягом року. Ухвалою суду від 1 березня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні. Позивачка у судове засідання не з`явилася, водночас, її представник у заяві від 31.03.2021р. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та з урахуванням заяви від 31.03.2021 р., просив їх задовольнити; не заперечував щодо винесення заочного рішення. Так, ухвалою суду від 31.03.2021 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в частині позовних вимог щодо визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням залишено без розгляду. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом, зокрема шляхом розміщення судового оголошення на веб-сайті судова влада. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2019 року, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук С.В., зареєстрований в реєстрі за №1552 (а.с. 5), позивачу належить квартира [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.06.2019р. (а.с. 7). З копії довідки від 29.01.2021 р. за №812, виданої Департаментом ЦНАП Луцької міської ради, вбачається, що у даній квартирі зареєстрований, зокрема відповідач (а.с. 14). Позивач стверджує, що відповідач не проживає у квартирі тривалий час, з 2011 року, особистих речей у ній немає, комунальні платежі не сплачує, що підтверджується і письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15, 16). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстровано його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Оскільки [PERSON] тривалий час (з 2011 року) не проживає у квартирі [ADDRESS] , заперечень проти визнання його таким, що втратив право користування цієї квартирою не подав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. З врахуванням приписів ст. 141 ЦПК України понесенні позивачем судові витрати у справі зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. слід покласти на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved