Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання за позивачем та відповідачем права власності за кожним на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: вул. Ринкова, 87, м. Золотоноша Черкаської області. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, з 14.09.2007 року, від якого в них 11.07.2009 року народився спільний син [PERSON]. Одруження виявилось невдалим, а тому 07.11.2012 року сторони шлюб розірвали. Позивач наполягає, що за час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали будинок, що знаходиться за адресою: вул. Ринкова, 87, м. Золотоноша Черкаської області. Враховуючи норми СК України позивач вважає вказаний будинок обєктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Проте відповідач не визнає право позивача на вказане майно. За таких обставин [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні, надали суду пояснення аналогічні поясненням викладеним у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та наполягали, що позивач на момент придбання будинку перебувала в декретній відпустці, а тому кошти на придбання вказаного будинку не надавала. Сам же будинок був придбаний відповідачем за позичені кошти в сумі семи тисяч дол.. США, що останній стверджував копією розписки, яка долучена до матеріалів справи, крім того кошти поверталися відповідачем вже після розірвання шлюбу між сторонами, а тому, враховуючи норми ст. 57 СК України, а також правові позиції висловлені ВСУ, відповідач вважає, що [PERSON] не брала участі у придбанні вказаного будинку, а тому її позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того відповідач та його представник в судовому засіданні наполягали на пропуску позивачем строків позовної давності, а тому просили суд у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом та сторонами не заперечується [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.09.2007 року, що стверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (серія 1-СР №029224 від 14.09.2007 року). У подальшому 07.11.2012 року рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області шлюб між сторонами був розірваний. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 11.01.2012 року на підставі договору купівлі-продажу придбав 2/5 будинку, що знаходиться за адресою: вул. Ринкова, буд. 87, м. Золотоноша Черкаської області, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, №90518552 від 26.06.2017 року. Позивач наполягає, а відповідач не заперечує, що вказаний будинок був придбаний сторонами в інтересах їх сімї. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності , отримати рівні частини вказаного майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України . Поділ майна, що є обєктом права сумісної власності подружжя , здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, що передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки. За положеннями ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом із тим у судовому засіданні встановлено, що відповідач заперечує право власності позивача на частину вказаного будинку посилаючись на те, що ним особисто він був придбаний за кошти, які він отримав в борг, що стверджується відповідною розпискою, позивач участі у придбанні вказаного будинку не брала, участі у поверненні суми боргу не приймала, а тому вказане майно придбане відповідачем хоч і за час шлюбу, однак за його особисті кошти. Суд вказані доводи відповідача вважає не обґрунтованими та такими, які спростовуються матеріалами справи. Нормами статей 12 та 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними. Такого ж висновку дотримується і Верховний Суд в своїй постанові від 26 квітня 2018 року по справі №363/1485/15-ц. Відповідач заперечуючи доводи позивача посилається на розписку від 10.10.2011 року, згідно з якою останній начеб-то отримав кошти у борг в сум 7000 доларів США, які і були спрямовані на придбання вказаного вище будинку, та які відповідач повертав за власні особисті кошти, в тому числі і після розірвання шлюбу. Однак вказана розписка не може вважатися судом достовірним доказом, оскільки оригінал такої розписки відсутній та відповідачем суду наданий не був, а за повідомленням самого відповідача, оригінал розписки втрачений. Таким чином суд приходить до висновку, що копія вказаної розписки не може бути визнана судом належним, допустимим та достовірним доказом, який буде достатній для підтвердження обставин, на яких наполягає відповідач. Окрім того, допитаний в судовому засіданні відповідач по справі суду пояснив, що в момент, коли він позичав вказані кошти позивач не була присутньою при отриманні коштів, проте достовірно знала про його намір придбати житло. Крім того вказані кошти відповідач мав намір витратити саме на купівлю житла, що відповідало інтересам та потребам сімї. Суд бере також до уваги, що сторони разом оглядали будинок, який мали намір придбати, відвідували нотаріуса в якого укладали договір купівлі-продажу, крім того позивач по справі писала у нотаріуса відповідну заяву про свою згоду із укладенням відповідачем вказаного договору купівлі-продажу, про що також зазначив відповідач в судовому засіданні. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідач заперечуючи право позивача на частину майна, яке набуте в період шлюбу, не надав суду доказів, що хоча майно придбавалося в період шлюбу проте справжньою метою укладення договору купівлі-продажу були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними. Також суд бере до уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів придбання вказаного будинку за особисті кошти відповідача по справі, адже останнім суду не надано жодних відомостей ні про розмір та джерело доходів відповідача в період придбання вказаного будинку, ні інших доказів, які могли б ствердити факт придбання вказаного майна за особисті кошти відповідача. Докази залучення коштів позивачем на придбання вказаного будинку матеріали справи теж не містять. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи констатує, що ні позивач ні відповідач суду не надали належних доказів, у розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, що вказаний будинок був придбаний за особисті кошти позивача чи відповідача. Отже,

Outcome: approved