Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.02.2014 року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі; в шлюбі народився син, [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося, оскільки сторони по справі різні люди, з різними поглядами на життя, між ними постійно виникали сварки, скандали, непорозуміння. Все це негативно впливало на виховання сина. Таким чином, подружжя втратили почуття поваги та любові один до одного і припинили шлюбні стосунки, проживають окремо з 07.04.2018 року. Позивач неодноразово намагалася примиритися з відповідачем і поговорити з ним, щоб налагодити відносини, але відновити сімейні стосунки не вийшло. Позивач дійшла до твердого висновку, що шлюб існує лише формально, подальше збереження шлюбу є неможливим, а тому звернулася до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити, в разі неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи; наполягає на стягненні з відповідача судового збору та витрат на професійну правничу допомогу; після розірвання шлюбу бажає змінити прізвище на « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився будучи належним чином і в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, згідно ч.11 ст. 128 ЦПК України, шляхом оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України. Згідно п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки у подружжя не склалось сімейне життя, непорозуміння між ними є тривалими, а не тимчасовими, на примирення позивач не погоджується. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу не є можливим та суперечить інтересам кожного з них. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України. Так, згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджено документально (а.с. 1 ). Визначаючись щодо стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги, суд виходить з наступного. На підтвердження судових витрат позивача за надання професійної правничої допомоги до матеріалів справи надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 29.05.2018 року, акт приймання - передачі виконаних робіт від 29.05.2018 року, квитанцію №110 про виплату гонорару адвокату Галіциній В.В. в розмірі 300 грн. 00 коп., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 385 від 25.05.2004 року (а.с. 10 - 13). Відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів. Надані суду акт приймання - передачі виконаних робіт від 29.05.2018 року та квитанція №110 про виплату гонорару адвокату Галіциній В.В. в розмірі 300 грн. 00 коп. не є фінансовими документами, оскільки визначення поняття розрахункового документа наведено у ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Так, розрахунковий документ - документ встановленої форм та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну. Згідно з п. 6 ст. 9 цього Закону реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій. Отже, виходячи з вказаних норм Закону розрахунковим документом за надані послуги може бути розрахункова квитанція заповнена вручну, проте цей документ має бути встановленої форми та змісту. Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 затверджено Положення про форму і зміст розрахункових документів, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 року за № 220/28350. Установлені в цьому Положенні вимоги до змісту розрахункових документів визначають обов`язкові реквізити розрахункових документів. У разі відсутності в документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий (п.3). Серед вимог до розрахункової квитанції, що визначені розділом ІV цього Положення, міститься вимога про зазначення серії (чотири літери) та номеру (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції. Вказана вимога про виплату позивачем гонорару адвокату в розмірі 300 грн. 00 коп. за надання професійної правничої допомоги адвокатом Галіциною В.В. не була додержана, а тому такі документи не прийматимуться як розрахункові, в зв`язку з чим витрати на правову допомогу задоволенню не підлягають по причині недоведеності. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved