Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки, яким також просила відновити реєстрацію місця проживання її разом з неповнолітніми дітьми. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що з 25 травня 2002 року по 07 грудня 2016 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від подружнього життя з яким [INFO] народилась [PERSON] , [INFO] народилась [PERSON] 15 лютого 2018 року власник житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] передав у власність [PERSON] , шляхом укладення договору дарування, належний йому житловий будинок. [PERSON] вважає, що в момент підписання договору відповідач помилявся щодо обставин, які мають значення для справи, а саме: останнім не враховано, що у вказаному домоволодінні вона проживала та була зареєстрована разом з неповнолітніми дітьми. Вказала, що вона відноситься до членів сім`ї наймача, оскільки продовжує проживати у приміщенні та вести спільне господарства, та позбавлення її разом з дітьми права на житло є порушенням ст. 47 Конституції України. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 червня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, яку призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити та пояснила, що раніше їй на праві спільної власності належала квартира, після надання нею згоди на продаж квартири, її батько - [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] для всієї сім`ї, однак, в подальшому, незаконно позбавив її житла, оскільки подарував будинок сестрі - [PERSON] .. На теперішній час вона орендує житло, з червня 2019 року її діти знаходяться без матері, оскільки мешкають разом з батьком. Вказала, що батько не страждає на психічні розлади, проте під час укладення договору дарування будинку на користь її сестри помилявся, оскільки в нього дві доньки. Зазначила, що на момент підписання договору мешкала у вказаному будинку разом з дітьми, з якого 26 червня 2019 року її з дітьми виселив державний виконавець та опечатав речі. Вважає, що батько та сестра, які позбавили її житла, не були в здоровому глузді. В судове засідання [PERSON] та [PERSON] ,які належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, якою просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 08 жовтня 2019 року [PERSON] через канцелярію суду подав письмові пояснення на позовну заяву [PERSON] , де зазначив, що позов не визнає та вважає його таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Вказав, що твердження позивача, що в момент підписання договору дарування він помилився щодо обставин, які мають значення для справи, є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки, укладаючи договір дарування з [PERSON] , він розумів зміст правочину, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Правочин укладався у нотаріуса в письмовій формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказав, що неповнолітні діти позивача ніколи не були зареєстровані в його будинку [ADDRESS] , який був предметом договору дарування 15 лютого 2018 року. Діти [PERSON] були зареєстровані та мешкали разом зі своїм батьком [PERSON] з народження за адресою: [ADDRESS] . Влітку 2017 року [PERSON] без його згоди та відома перевезла дітей в будинок, проти чого він категорично заперечував. [PERSON] створила для нього та його дружини [PERSON] такі умови проживання, що вони не мали можливості далі користуватися житлом. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2018 року [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми виселено із житлового будинку. Влітку 2019 року [PERSON] з дітьми добровільно виселилась з будинку, який та той час вже належав [PERSON] , що підтверджується Актом державного виконавця від 26 червня 2019 року. З вказаного часу діти мешкають разом з батьком. 08 жовтня 2019 року [PERSON] через канцелярію суду подала письмові пояснення на позову заяву [PERSON] , в яких не визнала позов, оскільки вважала його таким, що не підлягає задоволенню. Зазначила, що твердження позивача, що [PERSON] в момент підписання договору дарування помилився щодо обставин, які мають значення для справи, є надуманими і такими, що не відповідають дійсності. Укладаючи договір дарування, [PERSON] розумів зміст цього правочину, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Правочин укладався у нотаріуса в письмовій формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується змістом преамбули договору дарування та пунктами 4, 5, 10 цього договору. Зазначила, що з поясненнями [PERSON] від 07 жовтня 2019 року погоджується в повному обсязі. В судове засідання представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Голубова О.С.,належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з`явилась, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, якою просила ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дітей. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності та надавши їм належну правову оцінку, приходить до наступного. Матеріали справи свідчать, що станом на 08 лютого 2018 року місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (Інформації з Реєстру територіальної громади міста Харкова). 15 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаврилюк Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 380. З вказаного договору вбачається, що [PERSON] передав у власність [PERSON] безоплатно, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок [ADDRESS] . Згідно п . 2 зазначеного Договору вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2006 року. Згідно ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2018 року виселено [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили. З наданих Немишлянським ВП ГУНП в Харківській області на запит суду копій довідок від 30 вересня 2018 року, 14 грудня 2018 року та 15 травня 2019 року вбачається, що між позивачем, її батьками та сестрою постійно відбуваються сварки з приводу спільного користування будинком за адресою: [ADDRESS] . За приписами ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. За ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту вищевказаного договору дарування вбачається, що сторони ознайомилися і згодні з його умовами, про що підтверджено їхніми особистими підписами. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Письмові поясненнями [PERSON] свідчать, що, укладаючи договір дарування з [PERSON] , він розумів зміст правочину, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Правочин укладався у нотаріуса в письмовій формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В письмових поясненнях [PERSON] зазначила, що з поясненнями [PERSON] від 07 жовтня 2019 року погоджується в повному обсязі. В судовому засіданні [PERSON] не доведено суду, що під час укладення договору дарування між відповідачами помилка дійсно мала місце та що вона має істотне значення. За ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Положеннями ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що [PERSON] не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як такого, що не ґрунтується на вимогах закону. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судовий збір покладається на [PERSON] .. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed