Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому вказала, що вона є співвласницею 1/6 частини житлового будинку розташованого в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 29.08.2000 року. Вказана частина житлового будинку з надвірними будівлями належала її померлій матері [PERSON], яка з 1953 року володіла, користувалась та розпоряджалась своїм майном. Позивач зазначає, що співвласниками вказаного житлового будинку є [PERSON], якій належить ? частина будинку з надвірними будівлями та [PERSON], якому належить 1/3 частина будинку з надвірними будівлями. [PERSON] стверджує, що їй чинить перешкоди у користуванні входом/виходом, в»їздом/виїздом на вулицю син [PERSON] [PERSON], який прописаний за адресою вул.. Польова, 8, с. Плоске Решетилівського району Полтавської області, але на даний час тимчасово проживає у домоволодінні матері. Свої дії [PERSON] мотивує тим, що двір та земельна ділянка розділені рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 19.03.1992 року, яким були визначені частки користування земельної ділянки співвласникам житлового будинку та визначено входи до кожної частини домоволодіння. Позивач вважає, що вказане рішення суду не має відношення до в»їзду та виходу з її квартири на вул.. Шевченка, так як на поділ земельної ділянки в 1992 році подавала [PERSON] покійна мати співвласника [PERSON]. За твердженням [PERSON] на даний час ні у неї ні у сусіда [PERSON] претензій по земельній ділянці не має. Як запевняє [PERSON] відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, закрутив хвіртку металевим дротом та забороняє вхід та вихід з неї на вул.. Шевченка та наполягає на тому, щоб вона користувалася входом з іншої сторони ділянки на вул.. Горького. [PERSON] просить суд поновити її порушене право на користування входом/виходом, в»їздом/виїздом на вулицю Шевченка в м. Красноград Харківської області. Зобов»язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні входом/виходом, в»їздом/виїздом на вулицю Шевченка в м. Красноград Харківської області та не перешкоджати в облаштуванні своєї хвіртки на вулицю Шевченка, б.140. Стягнути з відповідачів судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі, просила суд поновити її порушене право користування виходом на вул.Шевченко б.140 в м.Красноград з можливістю облаштувати свою хвіртку. Представник [PERSON] та відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON], [PERSON], заперечили проти позовних вимог, в судових дебатах просили суд застосувати позовну давність. Від Красноградської міської ради Харківської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його мати зверталась з позовом до [PERSON] з метою приведення її земельної ділянки до розміру на який вона має право відповідно до долі спільної часткової власності в житловому будинку. Однак рішенням суду з задоволенні позову було відмовлено і залишено порядок користування спільною земельною ділянкою без змін у звязку із тим, що мати придбала частину будинку з ділянкою у попереднього власника в розмірі який і використовувала тривалий час. Дане рішення ніхто не оскаржував і на його виконання на місцевості було визначено розміри земельних ділянок між співвласниками. Кожна земельна ділянка була огороджена забором та мала окремі виходи на вулицю. Їх земельна ділянка та ділянка [PERSON] мали вихід на вулицю Горького, а земельна ділянка [PERSON] на вулицю Шевченко. Будь яких спорів щодо розташування виходів у співмешканців не виникало. Вислухавши сторони, представника відповідача [PERSON], свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід залишити без задоволення. При винесенні даного рішення суд керується ч.2 ст.120 ЗК України відповідно до якої якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р №7 (зі змінами від 19.03.2010 р. №2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~передбачено, що якщо при вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. У резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю. Відповідно до п.22-1 вищевказаної постанови право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Так в судовому засіданні встановлено, що в період з 1953 р. склався певний порядок користування земельною ділянкою по вул..Шевченко б.140 в м.Красноград. Саме відповідно до клопотання покійної матері позивача [PERSON] рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області було залишено такий порядок користування земельною ділянкою, який був визначений між співвласниками будинку на час розгляду справи в суді. В рішенні суду було закріплено, що станом на 19.03.1992 року всі співвласники користуються відокремленими, обгородженими друг від друга земельними ділянками, розсадили на них дерева та чагарники. Тому з урахуванням викладеного вищевказаним рішенням суду був закріплений порядок користування даною земельною ділянкою між співвласниками з врахуванням фактично сформованого між ними порядком користування. Так, рішенням суду було виділено в користування земельну ділянку площею 293,37 кв.м зі сторони домоволодіння по вул..Горького в м.Красноград, [PERSON] 370,97 кв.м зі сторони домоволодіння по вул..Горького б.57 в м.Красноград, [PERSON]Т та [PERSON] 682,3 кв.м зі сторони фабрики «Україна» в м.Красноград (яка знаходиться на вул..Шевченко). В подальшому на виконання рішення Сахновщинського районного суду судовим виконавцем Красноградського райсуду в присутності мешканців будинку було виділено земельні ділянки в натурі та забиті кілки. Як пояснили в судовому засіданні позивач і відповідач, та було підтверджено свідком [PERSON] саме з врахуванням розташування даних кілків мешканцями будинку були замінені деревяні забори на металеву сітку без облаштування хвірток між собою. Дані пояснення також підтверджуються копією викопіювання плану домоволодіння по вул..Шевченко б.140 в м.Красноград відповідно до якої земельну ділянку розподілено на три частини із зазначенням фактичних меж, які існували на той час і в подальшому були закріплені рішенням суду. Згідно з даним викопіюванням кожна земельна ділянка обладнана окремим виходом на вулицю. Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено, що рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області було закріплено існуючий порядок користування, визначено розміри земельних ділянок та зазначено з боку яких вулиць останні закріплені за співвласниками. Покійна мати позивача весь час з дня проголошення рішення і до самої смерті користувалась земельною ділянкою яка була виділена їй та облаштувала вихід саме на вулицю Горького. Тому суд враховуючи вимоги Земельного та Цивільного кодексів вважає, що земельна ділянка при спадкуванні [PERSON] частини будинку перейшла до неї в тих самих розмірах, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, тобто у [PERSON] Тому з урахуванням викладеного суд залишає позов [PERSON] без задоволення. При вирішенні клопотання відповідача [PERSON] про застосування позовної давності суд керується п.1 ч.1 ст.268 ЦК України відповідно до якої позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушень особистих немайнових прав. Тому вважає за необхідне дане клопотання залишити без задоволення. Первісним позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. Дані витрати на підставі\~ст.88 ЦПК України стягненню не підлягають у зв»язку з відмовою в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed