Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди в користуванні належній їй на праві приватної власності 2/5 частин житлового будинку, шляхом виселення [PERSON] та всіх осіб, що проживають там з житлового будинку, розташованого за адресою смт. Покотилівка Харківського району Харківської області, вул. Артема, 24 та вивезенням з зазначеного житлового будинку всіх їхніх речей. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 07 жовтня 2006 року між нею та [PERSON] укладено договір дарування частини житлового будинку. За умовами вказаного договору, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла в дар 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, що розташована за адресою: смт. Покотилівка Харківського району Харківської області, вул. Артема, 24. Зазначена частка житлового будинку належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку. Майно, частина якого відчужувалась за цим договором, складається з: житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 72,0 кв.м., загальною площею 110,0 кв.м., з відповідними господарчими будівлями та спорудами, а саме: літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «Д, Е, О, Н, С», вбиралень літ. «У, Ж», душу літ. «П», навісів літ. «Ц, З», колонки літ. «К», каналізаційної ями літ. «Я, И», огорож - №№ 1-9. В Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право власності [PERSON] на дані 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що [PERSON] порушила свої зобовязання зі звільнення майна та продовжує безпідставно користуватися частиною житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, в звязку з чим остання порушує її права, як власника зазначеного майна. 19 червня 2010 року на адресу [PERSON] позивачем направлено письмову вимогу про усунення перешкод в користуванні частиною житлового будинку, однак вимога не виконана. В судове засідання позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та зазначила, що категорично заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі /а.с.20/. В судове засідання відповідач [PERSON]М не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином /а.с. 24/, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та письмових заперечень проти позову не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч. 1 ст. 58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування частини житлового будинку від 07 жовтня 2006 року, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], належить на праві приватної власності 2/5 частки житлового будинку, який складається з: житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 72,0 кв.м., загальною площею 110,0 кв.м. з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, а саме: літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «Д, Е, О, Н, С», вбиралень літ. «У, Ж», душу літ. «П», навісів літ. «Ц, З», колонки літ. «К», каналізаційної ями літ. «Я, И», огорож - №№ 1-9, який розташований за адресою: смт. Покотилівка Харківського району Харківської області, вул. Артема, буд. 24, що раніше належала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого 03 квітня 2006 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] /а.с. 5-6/. Право власності [PERSON] зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» в книзі: 5, номер запису 637, на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с. 6/. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуально, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 3 ЦК України встановлено, що одними із основ цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також судовий захист цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно цього закону власник майна має право вимагати захисту свого права, яке перешкоджає користуванню ним, в тому числі і шляхом виселення. Таким чином, після того, як [PERSON] подарувала [PERSON] свою частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових споруд, вона перестала бути власником зазначеної частини житлового будинку. З повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що [PERSON] особисто отримує поштову кореспонденцію за адресою спірного житлового будинку /а.с.18, 24/, що є підтвердженням того, що вона досі проживає у спірній частці житлового будинку, чим порушує право власника на володіння і користування майном. Враховуючи те, що колишня власниця зазначеної частини житлового будинку залишилися проживати в спірній частині житловому будинку, то позивач, яка є єдиним власником спірної частини житлового будинку, обґрунтовано вимагає усунути перешкоди в користуванні належному їй майном. Також слід зазначити, що між сторонами не укладався договір найму або оренди житла. Поновлення права позивача можливо шляхом виселення відповідача зі спірної частки житла та вивезенням всіх її речей. Що ж стосується, позовних вимог в частині виселення всіх інших осіб (мешканців), що проживають у спірному житлі з дозволу чи згоди відповідача або без такого дозволу (згоди) суд не має правових підстав для ухвалення рішення щодо виселення зазначених осіб, без залучення їх до участі у справі та без встановлення їх правого статусу проживання на зазначеній житловій площі, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно квитанції № 0.0.453879615.1 від 27 жовтня 2015 року позивачем при предявленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. /а.с. 2/. Питання про стягнення понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме позивачу суд присуджує з відповідача понесені нею і документально підтверджені судові витрати з судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: partial