Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності автомобіль марки «PEUGECT BOXER 270C», 1998 року випуску,шасі ( кузов) № [NUMBER], тип ТЗ «фургон», державний реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований у Цюрупинському РЕО ДАІ 05.09.2006 року відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на підставі довідки - рахунку №К185225355 на ім*я [PERSON]. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнила і просила визнати за нею право власності на автомобіль , придбаний в інтересах сім*ї під час шлюбу, розділ якого було проведено добровільно із виплатою грошової компенсації вартості автомобіля відповідачеві після припинення подружніх стосунків. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала і суду пояснила, що з 24.10.1997року по 20.08.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Подружні стосунки між ними було припинено фактично у 2007 році, після чого відповідач створив нову сім*ю з її сестрою. Під час припинення подружніх стосунків, але до розірвання шлюбу нею і відповідачем у травні 2008 року добровільно було поділено спільно набуте майно - автомобіль марки «PEUGECT BOXER 270C», придбаний ними у 2006 році у м. Вінниці за суму, еквівалентну 7 тисячам доларів США. Вона виплатила [PERSON] 4 тисяч доларів США компенсації за його половину, що на той час становило 32000,00 гривень, розписки не брала, оскільки [PERSON] у свою чергу передав їй автомобіль та видав довіреність на користування і розпорядження транспортним засобом без зазначення строку дії довіреності. Через відсутність достатніх коштів вона авто вчасно не переоформила на своє ім*я, а також не було ніяких підстав для цього, оскільки відповідач ніколи не пред*являв їй з цього приводу будь-яких претензій. З 2008 року автомобіль перебуває у її повному користуванні, вона особисто ним керує, ремонтує авто і підтримує у належному стані. Тобто, автомобіль перебуває у її володінні повних дев*ять років. Але у листопаді 2016 року відповідач скасував довіреність на її ім*я і став перешкоджати у переоформлені автомобіля. А коли вона звернулася з цим позовом до суду , то став безпідставно вимагати від неї доплати, бо йому знадобилися кошти. Такими діями останнього її права порушені і вона просить захистити його шляхом визнання права власності на спірний автомобіль, оскільки вони з відповідачем добровільно поділили це майно, він отримав від неї компенсацію за його ? частку і передав їй транспортний засіб. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. В судовому засіданні пояснив, що дійсно в період шлюбу з позивачем придбали автомобіль, який зареєстрували на його ім*я, оскілки гроші давала його мати, доказів цього не має. У 2008 році він видав колишній дружині довіреність на управління та розпорядження транспортним засобом, і автомобіль з того часу дійсно перебуває у повному користуванні позивача. Але вартість автомобіля становила 10 тисяч доларів США по курсу 4-5 гривень за долар . Позивач дійсно йому виплатила 4 тисячі доларів США у травні 2008 року, що дорівнювало 32000,00 гривень, не пам*ятає за яку суму придбав автомобіль, бо розраховувався гривнями. Не може пояснити, чого раніше не поставив питання про стягнення компенсації, при цьому не має ніяких підтверджень вартості придбаного автомобіля, поділ майна ними було здійснено в усному порядку і ніяких письмових розписок у них немає. Також пояснив, що він дійсно скасував довіреність, видану ним у 2008 році на управління і розпорядження автомобілем на ім*я позивача, і автомобіль дійсно з того часу перебуває у користуванні і володінні останньої. Вважає, що позивача має доплатити йому 1000 доларів США компенсації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що сторони являються її батьками і після їх розлучення вона залишилася проживати з матір*ю. Їй відомо, що ще до розлучення батьки поділили автомобіль « Пежо», мати виплатила батькові компенсацію за половину його вартості і до осені 2016 року ніяких претензій від батька з приводу автомобіля не було. Їй було 12 років на момент поділу майна, вона була присутня при цьому. Також були присутніми мати, батько, її бабуся - батькова мати. І вона бачила , як мати у присутності бабусі батькові передавала долари, а бабуся їх перераховувала і сказала, що 4 тисячі доларів . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється рідною сестрою позивача і співмешканкою відповідача, тому від дачі показань якості свідка відмовилася. Заслухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24.10.1997 року по 20.08.2010 року, що підтверджено відміткою про шлюб у паспорті позивача і свідоцтвом про розірвання шлюбу сторін ( а.с.16,22). На підставі довідки - рахунку №К185225355 від 01.06.2006 року сторони під час шлюбу придбали транспортний засіб марки «PEUGECT BOXER 270C», 1998 року випуску,шасі ( кузов) № [NUMBER], тип ТЗ «фургон», який зареєстрований у Цюрупинському РЕО ДАІ 05.09.2006 року відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] на ім*я [PERSON](а.с.14). 29.05.2008 року [PERSON] видано довіреність на ім*я [PERSON] на управління і розпорядження вказаним транспортним засобом, довіреність нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстром №1937 (а.с.15), вказана довіреність скасована за заявою [PERSON] 04.11.2016 року , реєстр №790 (а.с.17). У травні 2008 року, що визнано обома сторонами, подружжя дійшло згоди з приводу поділу спільного майна подружжя - транспортного засобу, який було передано позивачу у користування і розпорядження, і спірним майном позивач користується з травня 2008 року, що визнано обома сторонами в судовому засіданні. І при цьому [PERSON] виплатила грошову компенсацію [PERSON] в сумі 4000,00 доларів США, що еквівалентно 32000,00 гривень. Ця обставина також визнана обома сторонами і приймається судом відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України без доказування. Після скасування довіреності у листопаді 2016 року відповідач не заявив вимогу про передачу йому транспортного засобу. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони добровільно поділили спільно набуте під час шлюбу майно, відповідач отримав обумовлену при поділі грошову компенсацію в сумі 4 тисячі доларів США, що визнано відповідачем і прийнято судом до уваги, а також додатково підтверджено показання свідка. Доказів на підтвердження того, що позивач мала доплатити відповідачу до отриманої суми у 4 тисячі доларів США додаткові грошові кошти відповідачем не надано. Тому суд не приймає до уваги його часткове заперечення проти позову як не обгрунтоване. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності . Положеннями ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, яке є об*єктом спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними Відповідно до ч.2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя , якщо інше не визначено домовленістю між ними. На підставі положень ч.1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів , які не заборонені законом, в тому числі і відносно майна, яке є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд приходить до висновку, що сторони усно в добровільному порядку дійшли згоди щодо поділу спільно набутого за час шлюбу майна - автомобіля, з передачею його у власність позивачеві в обмін на отримання грошової компенсації відповідачем, визначеної за спільною згодою сторін, що становила 1/2 частину вартості спільно набутого майна. Факт отримання грошей в сумі 32000,00 гривень ( еквівалентно 4 тисячам доларів США) компенсації відповідачем визнано. Тобто, у травні 2008 року сторони в усному порядку домовилися щодо поділу майна. Додатковим доказом на підтвердження цього суд приймає до уваги наявність довіреності відповідача на ім *я позивача про користування та розпорядження майном, а також те, що автомобіль протягом дев*яти років перебуває у користуванні, володінні позивача, що визнано обома сторонами. Тому суд приходить до висновку, що за позивачем належить визнати право власності на спірне майно у зв*язку з його добровільним розділом сторонами. Витрати у справі по сплаті судового збору віднести на позивача за її згодою. Витрати на надання правової допомоги не підтверджені належним розрахунком, тому стягненню не підлягають

Outcome: approved