Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений між її батьком [PERSON] та ПАТ «Укргазбанк», через невідповідність ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону прав дитинства». Вказані обставини є підставою для його недійсності на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. На час укладання цього договору, вона, як член сім`ї мала право користуватись іпотечним будинком нарівні з його власником. За ч. 2 ст. 212, ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України договір іпотеки укладений під скасувальними обставинами (проведення виконавчих дій державним виконавцем щодо іпотечного майна, в якому вона має право користування) суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх дітей її батька [PERSON] , а відтак має бути визнаний недійсним. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинської В.Е. від 11.05.2017 року відкрите провадження у справі, призначене судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.10.2018 року позовна заява залишена без розгляду, яка скасована постановою Херсонського апеляційного суду від 15.01.2019 року, справа направлена для продовження розгляду. За розпорядженням керівника апарату суду № 01-09/2287/20 від 09.01.2020 року через відсторонення від здійснення правосуддя головуючого, справа передана на повторний автоматизований розподіл, за результатами якого визначений головуючий суддя. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В. від 14.01.2020 року справа прийнята в провадження, призначено підготовче засідання. 14.09.2020 року від ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшов відзив на позов, просили у задоволенні позову відмовити, оскільки при укладенні спірного правочину були дотримані вимоги закону, позивачем не доведено, які саме її права як неповнолітньої особи були зменшені або обмежені укладеним договором. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.10.2020 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Дніпровської районної у м.Херсоні ради, підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті на 13.01.2021 року. 10.11.2020 року від виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради надійшли пояснення на позов, який вважають необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулюють правовідносини у випадку, якщо право власності на майно має дитина. Малолітні діти на момент укладення договору іпотеки право власності на іпотечне майно не мали. Рішення виконавчого комітету № 312 від 09.06.2006 року є нормативним актом індивідуальної дії та втратило чинність, оскільки на момент звернення позивачки до суду усі досягли повноліття і умови рішення щодо забезпечення їх проживання були додержані сторонами договору іпотеки. В судове засідання представник третьої особи не прибув - про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, явка представник обов`язковою не визнавалася, а тому суд дійшов висновку розглянути справу у відсутність представника третьої особи. В судовому засіданні позивачка підтримала позов в повному обсязі та дала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. На питання, які саме її права були порушені спірним правочином відповіді не надала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов визнали, просили його задовольни та, вважали, що договором порушені права [PERSON] , як неповнолітньої особи. Вони не розуміли цього коли укладали договір іпотеки. Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» позов не визнав, дав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, зазначив, що позивакою не доведено порушення її прав спірним договором. Суд, заслухавши вступні слова сторін, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Оспорюваний договір іпотеки укладений 3 серпня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ ВБ «Укргазбанк» та [PERSON] , предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Антонівською селищною радою 22.05.2000 р., зареєстрованого у Херсонському БТІ. Вказаний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору № 81 від 03.08.2006 року (арк. справи 5-7, 153). Відповідачка [PERSON] , як дружина [PERSON] надала згоду про передачу будинку, що є спільною сумісною власністю подружжя, в іпотеку (арк. справи 154). Укладенню договору іпотеки передувало рішення виконавчого комітету Дніпровської районної у м.Херсоні ради № 312 від 09.06.2006 року, відповідно до якого надано згоду [PERSON] для оформлення в банку іпотечного договору на будинок [ADDRESS] , при умові, що його малолітні діти, зокрема, [PERSON] , [INFO] і в подальшому будуть користуватися цим житлом (арк. справи 8). Станом на 23.02.2017 р. у вищевказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , їх повнолітні діти [PERSON] , [PERSON] , позивачка [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , 2014 року народження (арк. справи 9). 24.03.2017 р. [PERSON] направлена вимога державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м.Херсона Головного територіального правління юстиції у Херсонській області про знаходження 11.05.2017 р. з 10 до 13 год. за адресою: [ADDRESS] при проведенні виконавчих дій щодо опису майна (арк. справи 11). За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2,3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками і суперечить правам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Слід зазначити, що норми ст. 177 СК України регулюють питання управління батьками майном дитини, а у даному спорі не розглядалося питання щодо майна дитини, оскільки предмет договору іпотеки житловий будинок [ADDRESS] належав на підставі свідоцтва про право власності від 22.05.2000 року [PERSON] , є спільною власністю подружжя, згоду на укладення договору іпотеки надано його дружиною [PERSON] (арк. справи 153-155). Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. До укладання Договору іпотеки надано рішення Виконавчого комітету Дніпровської районної ради у м. Херсоні від 09.06.2006 року за № 312 «Про згоду на іпотеку житла [PERSON] », за яким надано згоду [PERSON] для оформлення в Банку іпотечного договору на нерухоме майно, за умови, що його малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і в подальшому будуть користуватися цим житлом. Правочин, що вчинений батьками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) лише за умови встановлення, що оспорюваний правочин звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року (справа № 6-2940цс15), постанові від 10 лютого 2016 року (справа № 6-3005цс15) та інших. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Дана норма кореспондується зі ст. 12 ЦПК України, згідно з якою цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положення ст. 175 ЦПК України містять вимоги щодо необхідності зазначення у позовній заяві вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування. При цьому позовна заява, зокрема, повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Наведене свідчить про те, що позивачка повинна обґрунтувати в чому саме полягає порушення її прав та законних інтересів, а також довести наявність цих порушень. В даному випадку підлягає доведенню позивачкою порушення її прав та законних інтересів в укладенні іпотечного договору. Зі змісту ч. 1 ст. 8 Конституції України випливає, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Конституційний Суд України в своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року роз`яснив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Натомість позивачкою не надано доказів, які б свідчили про порушення її прав та законних інтересів в результаті укладення договору іпотеки, оскільки вона проживала та користувалася будинком, як до досягнення повноліття, так і на теперішній час, не є власником предмету іпотеки. Позивачкою не доведено, що її права користування житловим приміщенням як при зверненні до суду з цим позовом, так і до набуття повноліття були обмежені чи порушені укладеним іпотечним договором. В силу ст.6 СК України, позивачка вже не має статусу дитини у зв`язку з досягненням нею повноліття, що свідчить про необґрунтованість доводів про порушення її прав та інтересів, як дитини. Посилання на ч.2 ст. 212 ЦПК України взагалі не мають відношення до суті позовних вимог, оскільки правочин вважатиметься укладеним під скасувальною умовою, якщо його сторони обумовлюють припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Такими є правочини, за якими, зокрема, наймодавець і наймач передбачають припинення договору майнового найму складських приміщень за умови їх майбутнього продажу третім особам; наймач житлового приміщення зобов`язується звільнити його в разі розширення сім`ї наймодавця, у випадку необхідності проведення капітального ремонту. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. За приписами ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. Відповідачами не заявлено про наявність судових витрат. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складене 29 березня 2021 року, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 124 ЦПК України.

Outcome: dismissed