Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № 3 по вул. Чкалова в м. Новомосковськ Дніпропетровської області та зняти його з реєстрації в зазначеному будинку. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку № 3 по вул. Чкалова в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON], що також підтверджується витягом комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року. В зазначеному будинку проживають і зареєстровані її діти та онуки. Відповідач [PERSON] наразі також зареєстрований в [INFO], що підтверджується довідкою про склад сімї, однак вже близько чотирьох років не проживає у зазначеному будинку, його фактичне місце перебування невідоме. Наявність його реєстрації у будинку порушує права позивача вільно, на свій розсуд, розпоряджатися своєю власністю. У звязку з зазначеним, позивач посилаючись на ст.ст. 391, 405 ЦК України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 3 по вул. Чкалова в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялись за місцем реєстрації, а також за відомим місцезнаходженням, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Ухвалою суду від 03 листопада 2017 року відкрите провадження по справі. За результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. Справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає даний позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку № 3 по вул. Чкалова в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 5503, що також підтверджується витягом комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.12.2011 року(а.с.9-12). Згідно довідки про склад сімї № 5162 від 11.10.2017 року, а також у відповідності до відомостей відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України у Дніпропетровській області в зазначеному будинку зареєстрованим значиться відповідач по справі [PERSON], [INFO], який в розумінні вимог Житлового Кодексу України, являється членом сім'ї власника, та був зареєстрованим у будинку зі згоди позивача (а.с.14,18). Статтею 47 Конституції України\~та\~статтею 9 ЖК Української РСР\~гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. За правилами ч.1\~ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст.321 ЦК України\~встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог\~ст.391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст.379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири, визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 Постанови\~Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав\~від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації. Статтею 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім'ї власника жилогобудинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суду подано акт квартального комітету від 11 жовтня 2017 року, складений за участю сусідів, у відповідності до якого [PERSON], [INFO], прописаний але не проживає у будинку за № 3 по вул. Чкалова в м. Новомосковську Дніпропетровської області (а.с.15). Як зазначає у своєму позові [PERSON], наявність реєстрації [PERSON] у належному їй на праві власності житлового будинку, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № 3 по вул. Чкалова в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, являється підставою для зняття його з реєстраційного обліку, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial