Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарчими спорудами та Ѕ частину земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що зазначене нерухоме майно було набуте сторонами за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку з викладеним позивач просить позов задовольнити. У підготовче засідання позивач не з'явилася. Представник позивача [PERSON] у підготовчому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просить суд його задовольнити. Відповідач у підготовчому засіданні позов визнав, проти його задоволення не заперечує. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши письмові матеріали справи, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2001 (а.с.7), який згодом було розірвано рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 09.09.2016 (а.с.8). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 06.11.2002 відповідач [PERSON] придбав жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], розташований на приватизованій земельній ділянці (а.с.11), та відповідно за ним зареєстровано право особистої власності. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Таким чином, оскільки спірний жилий будинок набутий сторонами за час шлюбу, він є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позов підлягає задоволенню, а жилий будинок та приватизована земельна ділянка, на якому він розташований, - поділу між сторонами, виходячи з рівності часток подружжя в спільному майні. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved