Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дійсними договору купівлі - продажу 2/3 частин житлового будинку № 34 по вулиці Заводській в селі Стара Некрасівка Ізмаїльського району Одеської області між позивачкою з одного боку та [PERSON] з іншого, про визнання дійсними договору купівлі - продажу 1/3 частин житлового будинку № 34 по вулиці Заводській в селі Стара Некрасівка Ізмаїльського району Одеської області між позивачкою з одного боку та [PERSON] та [PERSON] з іншого, про визнання за позивачкою права власності на будинок № 34 по вулиці Заводській в селі Стара Некрасівка Ізмаїльського району Одеської області (далі спірний будинок), визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 287960, зареєстрований за № 010652100070 від 25 вересня 2006 року на [PERSON], та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 0,356 га, розташовану за адресою: Ізмаїльський район, село Стара Некрасівка, вулиця Заводська,34. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення, що 2 жовтня 2008 року позивачка [PERSON] передала відповідачам [PERSON]І 500 доларів США, а [PERSON] та [PERSON] 300 доларів США в рахунок придбання у них відповідно 2/3 та 1/3 частин спірного будинку. Цей факт підтверджується розписками відповідачів. В будинку мешкає разом з сином [PERSON] з 2006 року, обробляє земельну ділянку при будинку. У вересні 2012 року дізналася, що потрібне нотаріальне оформлення купівлі продажу, та звернулась до продавців, але [PERSON] відмовився, бо вважав, що треба сплатити додаткові кошти. Позивачка вважає, що вона виконала усі дії як покупець, тому просить визнати за нею право власності на спірний будинок, а також на земельну ділянку при ньому, та визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку при спірному будинку, виданий на імя [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви в яких вимоги позивачки [PERSON] визнали повністю, просили розглядати справу за їх відсутності (а.с.40,41). Представник відповідача - відділу Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області в судове засідання викликався належним чином, але не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав повністю, дав пояснення, що гроши у вищезазначеній сумі дійсно отримував, але домовленості кінцевої щодо умов продажу частини спірного будинку, що належить [PERSON] досягнуто не було. Вважає, що ніяких законних підстав для визнання договорів купівлі-продажу дійсними немає. Також вважає, що нема підстав для визнання недійсним державного акту та визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із даним позовом. Не визнаючи позовні вимоги [PERSON], [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю 2/3 частинами спірного будинку та виселення відповідачів із спірного будинку. В судовому засіданні представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав, пояснив, що [PERSON] є власником 2/3 частин спірного будинку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживають в будинку, ніяких коштів за це йому не сплачують, перешкоджають йому користуватися власністю, тому просить їх виселити. Представник відповідачів за зустрічним позовом у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги не визнав, посилаючись на власні позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спірний будинок та земельну ділянку. Враховуючи заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON], належне сповіщення відповідача представника відділу Держземагенства в Ізмаїльському районі Одеської області, суд розглядає справу за відсутністю осіб, що не зявилися, по наявним доказам відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Перевіривши матеріали справи, вислухавши осіб, що беруть участь у справі, суд вважає основний та зустрічний позов не обґрунтованими і такими, що не мають бути задоволеними. Судом встановлено, що спірний будинок належить [PERSON] 2/3 частини, [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині, що складає 1/3 частину від всього будинку (а.с.11,15-18). Згідно до розписок від 2 жовтня 2008 року [PERSON] отримав від [PERSON] 500 доларів США, [PERSON] та [PERSON] 300 доларів США в рахунок продажу відповідних частин спірного будинку (а.с.10,128). Свої вимоги, щодо визнання договорів купівлі продажу дійсними позивач за основним позовом базує на тому, що сторони домовились щодо усіх істотних умов цього договору, що підтверджується письмовими розписками відповідачів, відбулося його виконання, але відповідачі ухилилась від нотаріального посвідчення зазначеного договору, при цьому суд посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України. Однак, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 2 жовтня 2008 року сторони оформили шляхом складання письмових розписок про отримання сум за проданий спірний будинок договір купівлі-продажу зазначеного будинку. На підставі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже до моменту його державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично не є укладеним. Разом з тим, як зазначалося вище, ч.2 ст.220 ЦК України надає суду право визнавати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звертав увагу Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року № 9. У звязку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України. З огляду на вищевказане, вимоги щодо визнання договорів купівлі продажу дійсними задоволенню не підлягають, а тому немає підстав і для визнання права власності за позивачкою на спірний будинок. Крім того, вимоги, щодо визнання права власності на земельну ділянку позивачка базувала на нормах ст.120 ЗК України, відповідно до якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Земельна ділянка під спірним будинком є частково у власності відповідача [PERSON], частково у користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON]М.(а.с.56,156). Враховуючи вищевказані норми, а також те, що підстав для визнання права власності на спірний будинок за [PERSON] не має, вимоги щодо визнання права власності на земельну ділянку та визнання державного акту не дійсним задоволенню також не підлягають, бо право власності на будинок не перейшло до позивачки. Також суд враховує, що відповідно до ст.257 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] заявив про застосування строку позовної давності. Розписки, на які посилається як на підставу визнання договорів дійсними позивачка [PERSON], були складені в жовтні 2008 року, до суду вона звернулася лише у червні 2013 року, тобто з порушенням строку позовної давності, поважних причин пропущення строку не вказала, про поновлення строку клопотання не надавала. Тому пропуск строку позовної давності також є підставою для відмови в задоволенні вимог [PERSON] Розглядаючи зустрічні вимоги [PERSON] про усунення перешкод та виселення, суд враховує, що [PERSON] не є власником всього спірного будинку, між ним та [PERSON] та [PERSON] реальний розподіл будинку не проведений, порядок користування не визначений, тому немає переліку конкретних частин будинку, що належать [PERSON], тому неможливо визначити, чи користуються ними [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з заяв [PERSON] та [PERSON] вони не заперечують щодо проживання [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку (а.с.40,41,135,137). Тому вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод та виселення задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed