Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона уклала шлюб 16 вересня 2006 року. Від даного шлюбу сторони мають трьох синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Через певні складнощі сімейного характеру та відсутність взаєморозуміння рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 24 липня 2020 року позов про розірвання шлюбу був задоволений, шлюб між ними розірвано. Під час перебування в шлюбі [PERSON] і [PERSON] придбали майно, яке відповідно до ст.60 СК України є майном спільної сумісної власності подружжя. Так, 12 грудня 2011 року ними був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до нього, який складається із: Літ. А - житловий будинок загальною площею 58,8 кв.м.; до літ. А - козирок, до літ. А - ганок, літ. В - прибудова, літ. Б - літня кухня; літ. б - тамбур; літ. Г - сарай; літ. Д - гараж; під літ. Д - оглядова яма, літ. З - сарай; літ. Л - сарай, підліт. Л - погріб; літ. У - вбиральня; літ. К - басейн, «1» - паркан; «2» - ворота; І - замощення, розташований у [ADDRESS] , який зареєстрований на відповідача. З часу припинення подружжям сімейних стосунків відповідач у справі користується будинком на власний розсуд, вважаючи його своїм особистим майном, однак відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідач не надає їй документів на будинок, тому вона змушена була звернутися до КП «Імпульс» БТІ за відповідною довідкою, яка підтверджує право власності на житловий будинок. Разом із довідкою їй було надано копію договору купівлі-продажу будинку, яка підтверджує, що будинок зареєстровано на відповідача. Пункт 8 Договору визначає, що даний будинок є майном спільної сумісної власності подружжя. Як вказувалося вище, відповідач вважає спільне сумісне майно своєю особистою власністю, не бажає ділити його у добровільному порядку. Між ними взагалі немає ніякої домовленості щодо володіння та користування майном, тому вона була змушена звернутися до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, щоб у судовому порядку визнати за собою право на 1/2 частину житлового будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідно до Звіту з незалежної оцінки майна вартість спірного житлового будинку складає 95 990 гривень, саме з цієї суми і вираховується ціна позву. У зв`язку з вищезазначеним позивач [PERSON] просить суд постановити рішення, яким розділити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до нього, який розташований в [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами до нього; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами до нього; судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді, розділити порівну між сторонами у справі. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Богдан В.М. надали письмові заяви, в яких підтримали позовні вимоги та просять задовольнити їх. Справу просять розглянути без їх участі. Відповідач [PERSON] також у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] до нього про поділ спільного сумісного майна подружжя визнав у повному обсязі та просив позов задовольнити; справу просив розглянути без його участі без технічної фіксації судового процесу. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечить вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачкою і її представником, визнання позову відповідачем, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 і ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Частинами 1 і 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Також суд враховує правові позиції ВС та ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВС та ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що сторони з 16 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16 вересня 2006 року, який було на підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 24 липня 2020 року розірвано. Рішення суду набрало законної сили 26 серпня 2020 року, його копія міститься в матеріалах справи. Сторони визнають, що під час шлюбу 20 грудня 2011 року вони придбали нерухоме майно, а саме: жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,8 кв.м, право власності на яке зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20 грудня 2011 року та копією витягу про державну реєстрацію прав КП «Імпульс» Пологівської районної ради від 15 грудня 2011 року. Сторони також визнають, що жилий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та не заперечують з приводу поділу його на дві рівні частини - по 1/2 частині кожному, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, поділу майна подружжя і визнання за позивачкою та відповідачем права приватної власності на нерухоме майно - на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , кожному. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно абз.2 підпункту 1 пункту 1 ч.2 ст.4 «Розміри ставок судового збору» Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі одного відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021 року Законом України «Про Державний бюджет на 2021 рік) встановлений в розмірі 2270,00 грн., отже, 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить в грошовому вираженні 908,00 грн. З копії звіту з незалежної оцінки майна від 04 листопада 2020 року встановлено, що жилий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами до нього оцінений в 95990,00 грн., отже, ціна позову в даній справі становить саме таку суму - 95990,00 грн. Позивачка згідно квитанції, доданої до позову, сплатила 908,00 грн. судового збору. Один відсоток від ціни позову у даній справі становить 959,90 грн. (959900,00 грн. : 100). За кожною зі сторін суд визнає право власності на половину спірного жилого будинку, отже, кожна зі сторін за задоволення позовних вимог майнового характеру повинна сплатити на користь держави по 479 грн. 95 коп. (959,90 грн. : 2). Позивачка сплатила на користь держави 908,00 грн., суд задовольняє позовні вимоги сторін у повному обсязі, тому за правилами ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки суд стягує половину сплаченого позивачкою при подачі позову судового збору, а саме 454,00 грн. (908,00 грн. : 2). За задоволення позовних вимог з кожної сторони суд судовим рішенням достягує на користь держави по 25 грн. 95 коп. (959,90 грн. - 908,00 грн.) :2). На підставі викладеного,

Outcome: approved