Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити рівність часток в праві спільної сумісної власності на квартиру №65 по вул. Європейська (до перейменування вул. Кірова), будинок №1 / вул. [PERSON] (до перейменування вул. Чапаєва), будинок №2 в м. Бердянську Запорізької області, визначивши по 1/2 частці за кожним із співвласників - [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є співвласником спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10.03.1995 року. Іншим співвласником вказаної квартири є її чоловік [PERSON] На даний час вона має намір подарувати сину належну їй частку квартири. Проте, звернувшись до приватного нотаріуса [PERSON], вона отримала відмову, оскільки частки в праві спільної сумісної власності не визначені, а в добровільному порядку визнавати рівність часток [PERSON] відмовляється. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. [PERSON], повідомлений за місцем реєстрації про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, письмові заперечення на позов не надав. Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4\~\~ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченими та оголошеними в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що право власності на квартиру №65 по вул. Європейська (до перейменування вул. Кірова), будинок №1 / вул. [PERSON] (до перейменування вул. Чапаєва), будинок №2 в м. Бердянську Запорізької області зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним обєднанням м. Бердянська 10.03.1995 року у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир у спільну сумісну або часткову власність здійснюється наймачу та членам його сім'ї, які проживають разом з ним. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частина 1 ст. 368 ЦК України встановлює, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За приписами частин 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Доказів наявності домовленості між сторонами щодо визначення часток в праві спільної сумісної власності на квартиру суду не надано. З огляду на викладене та оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру №65 по вул. Європейська (до перейменування вул. Кірова), будинок №1 / вул. [PERSON] (до перейменування вул. Чапаєва), будинок №2 в м. Бердянську Запорізької області є рівними, а відтак відповідно до ст. ст. 355, 370 ЦК України позивач має частку в розмірі 1/2 частини квартири. \~\~ \~\~

Outcome: approved