Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право на проживання. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2018 року, договором дарування від 27.02.2018 року. Зазначає, що відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, проте більше двох рів не проживає у ній. Вказує, що відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей у квартирі немає. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому тривалий час. Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивача в судове засідання не з`явилася, водночас, у заяві від 26.09.2019р. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити; не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору від 27.02.2018 року та договору дарування від 27.02.2018 року позивачу належить квартира [ADDRESS] , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2018 року (а.с. 17-20). З копії будинкової книги А №65852 (а.с. 10-12) вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] . З доводів позивача, відповідач майже два роки не проживає у квартирі. Даний факт підтверджується листом від 16.02.2019р. №3/930/58/04-19 Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області, показаннями свідка [PERSON] (а.с. 14). При цьому, позивач зазначає, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2019 року у справі №161/14265/17 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстровано його місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартира [ADDRESS] підлягає до задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. На підставі наведеного та

Outcome: approved