Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . З 04.12.2012 року в цьому будинку зареєстрований її син відповідач у справі, який з червня 2018 року за місцем реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі у витратах по утриманню будинку не бере, речей відповідача в будинку немає. Тому, на підставі\~ст.405 ЦК України просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням спірного будинку. \~ \~ \~ \~Позивачка та її представник адвокат Піньковська О.М. в судове засідання не з`явились, проте від представника позивачки [PERSON] до суду надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивачки підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Як вбачається з матеріалів справи, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явився,\~хоча про\~час та\~місце розгляду\~справи був\~повідомлений належним\~чином,\~шляхом розміщення\~оголошення на\~офіційному веб\~-\~порталі Судової\~влади України,\~причини неявки\~суду не\~відомі. Відзив на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, заяву представника позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи і вирішення справи на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню виходячи з наступного.\~\~\~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~від 15.12.2005\~року є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований в будинку з 04.12.2012 року (а.с.7). В позові позивачка стверджувала, що відповідач [PERSON] з червня 2018 року за місцем реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі у витратах по утриманню будинку не бере, речей відповідача в будинку немає, що підтверджується позовною заявою (а.с.2), актом про не проживання особи від 18.06.2019 рок (а.с.9). Відповідно до\~ст. 47 Конституції України,\~кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов`язком держави створювати умови для захисту цього права. Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У відповідності із\~ст. 379 ЦК України,\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (ч. 1\~ст. 383 ЦК України). Згідно ч. 2\~ст. 405 Цивільного кодексу України,\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Натомість, як було встановлено судом в порядку підготовки зазначеної справи до судового розгляду, зокрема зі справи про адміністративне правопорушення № 3/484/614/19 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173-1 ч. 1 КУпАП вбачається, що відповідач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] , де 02.01.2019 року вчинив насильство в сім`ї відносно своєї матері [PERSON] , тобто позивачки у справі. Крім того, із матеріалів справи № 3/484/510/19 вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , де 02.01.2019 року вчинив злісну непокору працівникам поліції, які приїхали на виклик [PERSON] про вчинення [PERSON] насильства в сім`ї відносно його матері [PERSON] , тобто позивачки по справі. Таким чином, твердження позивачки про те, що відповідач [PERSON] з червня 2018 року не проживає за місцем своєї реєстрації, в будинку [ADDRESS] без поважних причин, не знайшли свого підтвердження у суді. З огляду на викладене, суд вважає акт про непроживання, доданий позивачкою до позову, таким, що не відповідає дійсності. Згідно ст.\~81\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, чого позивачкою не зроблено. Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави, передбачені ч. 2ст. 405 ЦК України, для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed