Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позовних вимог вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вона є власником квартири № 5 в будинку № 64 по Горького в м. Шепетівка Хмельницької області. В 2011р. тимчасово зареєструвала відповідача у квартирі, до отримання ним паспорта громадянина України. [PERSON] за місцем реєстрації не проживав і не проживає. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, яка належить позивачу на праві власності, просила визнати його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що речей і майна [PERSON] у квартирі немає, витрати на її утримання останній не несе. Проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб; громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири/будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В її квартирі зареєстровані дочка [PERSON], онука [PERSON], син [PERSON], та [PERSON], однак фактично проживають тільки син [PERSON], його дружина [PERSON], їх діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] зареєстрований у [INFO] з 19.07.2011 року, не як член сімї позивача, ніколи не проживав у квартирі, мав статус тимчасового жильця. Таким чином встановлено, що [PERSON] не є членом сімї позивача та ніколи ним не був. Підтвердженням того, що відповідач не проживає за адресою, за якою зареєстрований, є акт обстеження фактичного проживання від 09.03.2016 року, згідно з яким відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], однак за даною адресою не проживає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] був зареєстрований тимчасово і ніколи не проживав в [INFO]. Отже, з урахуванням положень ст. 391 ЦК України, суд дійшов висновку, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації, будь-які поважні причини, які б перешкоджали йому проживати в [INFO], відсутні. Оскільки [PERSON] ніколи не був і не є членом сімї власника квартири, у квартирі не проживає, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо усунення перешкод у користуванні належною їй квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, тому вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] належить стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial