Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивачка є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13.03.2018 року позивачка надала дозвіл на реєстрацію у будинку своїй племінниці, відповідачці по справи. Проте, вже більше року відповідачка не проживає разом з позивачкою, та виїхала за межі м.Вінниці. Таким чином, позивачка просить суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.06.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. На адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. На підставі ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вирішив провести заочний розгляд справи. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з Договору купівлі-продажу будинковолодіння від 03.04.1998 року, [PERSON] , [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] продали [PERSON] будинок [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до Домової книги у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] (а.с.12-13). Згідно Акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 25.03.2021 року, комісія в складі мешканців сусідніх будинків №3 та №4 склали акт про те, що [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак, не проживає за даною адресою більше року (а.с.14,15) Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачкою, відповідно до ст. ст.76, 77, 78, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими і вони свідчать про наявність перешкод позивачці у користуванні належною їй власністю та підстав для визнання відповідачки, такою, що втратила право користування житлом, так як вона без поважних причин понад рік відсутня в ньому, за відсутності між позивачкою і відповідачкою домовленості про це, і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідачка не проживає у вищевказаному будинку без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованою у даному будинку перешкоджає позивачці належним чином використовувати своє право власника на квартиру, позовні вимоги підлягають повному задоволенню. За клопотанням позивачки судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного, згідно ст. ст.317, 321, 346, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved