Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що з 27 серпня 2005 року перебувала в шлюбі з відповідачем. Під час перебування в шлюбі було придбане спільне майно: 2 автомобіля, 1 / 2 частка квартири, яка зареєстрована на ім'я відповідача та виведена із жилого фонду, а також меблі та побутова техніка, всього на суму 34000 гривень. 17 січня 2011 року шлюб був розірваний. Все спільно нажите майно залишилося у позивача. Просить стягнути з відповідача 1/ 2 частину його вартості в сумі 17000 гривень. Відповідач позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності і позивачці в позові відмовити. Крім того, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказав, що майно, половину вартості якого просить стягнути позивачка по первинному позову, частково було придбано батьком позивача [PERSON] (автомобілі та нерухомість). Крім того в 2011 році після розірвання шлюбу з позивачкою по первинному позову він поділив з нею речи, які були придбані на сумісні кошти, передавши їй також майно, яке належало йому особисто і не було спільною власністю. Просить стягнути з відповідачки (позивачки за первинним позовом) 5700 гривень - вартість зайво взятого нею майна. Представник позивачки за первинним позовом - відповідачки за зустрічним позовом, зустрічний позов не визнав, пояснивши, що його довірителька не взяла нічого із сумісно нажитого майна. Крім того, просить поновити строк позовної давності, оскільки на його думку він пропущений з поважних причин. Такими поважними причинами представник позивачки вважає ту обставину, що вона в 2011 році виїхала за кордон, де на початку працювала нелегально, а потім офіційно працевлаштувалася. Звернулася до суду відразу, коли змогла приїхати в Україну. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що ані первинний, ані зустрічний позов задоволенню не підлягають за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27 серпня 2005 року, що не заперечується сторонами, а також встановлено рішенням суду від 17 січня 2011 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 19). Цім же рішенням зі слів сторін встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини в грудні 2009 року і з цього часу не живуть однією сім'єю. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Якщо дійсно існувало спільне майно подружжя, і позивачка дійсно не отримала своєї частки цього майна, позивачка дізналася або могла дізнатися про порушення свого права в грудні 2009 року, коли шлюбні відносини були припинені, і вона з її слів в суді при розгляді справи про розірвання шлюбу пішла від чоловіка. Суд вважає, що перебування позивачки за кордоном не є перешкодою в подачі позовної заяви, оскільки завжди існувала та існує можливість направити позовну заяву поштою, скористатися допомогою представника, надавши йому відповідну довіреність, а тому ця обставина не може бути визнана поважною причиною пропуску строку позовної давності. Первинна позовна заява подана в травні 2014 року, тобто через чотири з половиною роки, з моменту, коли позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права і через три роки і чотири місяці після розірвання шлюбу, тобто також більш, ніж через три роки після того, коли позивачка, якщо вона дійсно не отримала своєї частки в майні, дізналася про порушення свого права. Позивач по зустрічному позову, для якого строк позовної давності обчислюються по тім же правилам, що для позивачки за первинним позовом, не надав жодного належного доказу передачі майна позивачці за первинним позовом, передачі майна в більшому розмірі, ніж належало їй передати, а також поважності причини пропуску строку позовної давності, про застосування якого просив представник позивача за первинним позовом.

Outcome: dismissed