Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з червня 2014 року по вересень 2018 року вона з відповідачем перебувала у шлюбних відносинах та від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14.11.2014 року Відділом ДРАЦС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, який залишається проживати з позивачем та повністю перебуває на її утриманні. Коли сторони перебували у шлюбних відносинах з вини відповідача між ними часто виникали сварки, свідком яких був їх неповнолітній син. Дитина стала більш знервованою, неспокійною. Саме це стало причиною розірвання шлюбу. Після припинення шлюбних відносин позивач з сином залишилися проживати у належному їй будинку де і проживає на сьогодні. Відповідач жодним чином добровільно не надавав жодної допомоги на утримання дитини, тому рішенням суду задоволено позов про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина. Однак на сьогодні постала нагальна потреба у визначенні місця проживання дитини, оскільки відповідно до чинного законодавства на сьогодні всюди потрібно дозвіл батька(реєстрація місця проживання, виготовлення закордонного паспорта, виїзд за кордон та інше), а зважаючи на те, що відповідач зовсім не цікавиться життям дитини, зовсім не допомагає у його вихованні, аліменти, присуджені рішенням суду не сплачує взагалі, а на прохання позивача щодо надання дозволу на виїзд їхнього сина за кордон в літній період на відпочинок категорично відмовляє та не обґрунтовує свою відмову. Відмова відповідача від надання згоди порушує право дитини на можливість вільного розвитку, відпочинку, вибору майбутньої професії, лікуванню, розвитку, зокрема і в іншій країні, тому позивач з даним позовом вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судові засідання 22.10.2021 та 07.12.2021 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, згідно ст.128 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що справу можливо розглядати без участі відповідача. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює судове рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що з червня 2014 року по вересень 2018 року сторони перебували у шлюбних відносинах та від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14.11.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. У вересні 2018 року сім`я фактично розпалася та шлюбні стосунки між ними були припинені, у зв`язку з тим, що за час спільного проживання між ними неодноразово виникали сварки та непорозуміння, що негативно впливало на розвиток та виховання дитини, тому вони стали проживати окремо, а син залишився проживати з матір`ю. Те, що син [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується: Актом обстеження житлово-побутових умов від 30.06.2021 року; Довідкою № 371 від 30.06.2021 року, виданою Дмитрушківською сільською радою Уманського району Черкаської області; характеристикою учня [PERSON] , виданою Дмитрушківським ліцеєм Дмитрушківської сільської ради Уманського району. Згідно висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] № 02-16/2565 від 20.10.2021 року виданого Виконавчим комітетом Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області, виходячи з забезпечення якнайкращих інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved