Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідно до договору дарування від 11.07.2003р. є власником квартири [ADDRESS], де, крім неї, зареєстрований відповідач, шлюб з яким був розірваний судом 27.06.2003р., свідоцтво про розірвання шлюбу отримано нею 06.06.2012р. Позивач не заперечувала проти його тимчасового проживання. Неодноразово наполягала, що ця квартира буде подарована одному з її синів, а пізніше наполягала, щоб він добровільно виписався з квартири, оскільки з місць позбавлення волі мав повернутися її син. Відповідач добровільно залишив місце свого проживання в квартирі позивача 25.08.2012р., квартирою не цікавився, його особистих речей в квартирі немає. Реєстрація відповідача в спірній квартирі перешкоджає їй, як власнику, повною мірою розпоряджатися своїм майном, вона несе надмірні витрати з оплати житлово-комунальних послуг. А тому, на підставі ст. 405 ЦК України просила визнати [PERSON] такою особою, що втратила право користування квартирою №72 по вул. Українській, 67А у м. Шепетівка. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що відповідач не проживає у квартирі з 25.08.2012р. без поважних причин, що є підставою для задоволення позову. Зазначила, що позивач перебуває за кордоном та не має можливості прибути у судове засідання для дачі особистих пояснень. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що перебував з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 1989 року по 2012 рік. Зареєстрований у спірній квартирі як член сімї позивача (чоловік) з 30.07.2003р., з того часу проживав в квартирі постійно, робив ремонти, поліпшував житлові умови, оплачував комунальні послуги. Позивач знаходилася в Італії на заробітках, приїжджала декілька раз в рік під час відпустки. Рішенням суду від 27.06.2003р. шлюб був розірваний, однак вони продовжували разом проживати, вести спільне господарство до 2012 року. Позивач отримала свідоцтво про розірвання шлюбу влітку 2012 року та почала вимагати, щоб він звільнив квартиру. Застосовувала щодо нього фізичну силу, погрожувала фізичною розправою, а також тим, що її син [PERSON], який відбував покарання за умисне вбивство, звільниться та вчинить з ним розправу. Під такими погрозами та психологічним тиском, побоюючись за своє життя і здоровя, він змушений був залишити квартиру 25.08.2012р. Тимчасово, до квітня 2013 року проживав у сина [PERSON] у м. Шепетівка, вул. М.Котика, 9, після чого тимчасово переїхав проживати до іншого сина [PERSON] у м. Шепетівка, вул. Партизанська, 35, де проживає і на даний час. При цьому, в спірній квартирі залишилися його особисті речі, зимовий одяг, посуд, інструменти, а також спільно нажите майно, яке не було розділене між подружжям. Свого житла він немає. З приводу погроз з боку дружини він декілька раз усно звертався до дільничного інспектора, а пізніше письмово звертався до правоохоронних органів. У вересні 2012 року він прийшов до квартири, щоб переодягнутися, однак позивач замінила вхідні замки, від яких він не мав ключів. В жовтні 2012 року син позивача [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі та почав проживати в цій квартирі разом зі своєю співмешканкою. Будучи засудженим за умисне вбивство з особливою жорстокістю та наркоманію, [PERSON] продовжував вести аморальний спосіб життя та вживати наркотики в квартирі позивача. Зазначив, що ніколи не втрачав інтересу до квартири, вважає її спільною сумісною власністю подружжя, з приводу чого звертався до суду з позовом, який наразі залишений без розгляду, та з позовом про вселення. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки не проживає у квартирі з поважних причин: створення позивачем нестерпних умов для проживання, погрози, шантаж, психологічний тиск, створення перешкод у користуванні житлом. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що відповідач змушений був покинути квартиру, іншого житла немає. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 11 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3182, позивач є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] 22.08.2003р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП Шепетівське бюро технічної інвентаризації від 22.08.2003р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.08.1989р., який був розірваний рішенням Шепетівського міського суду Хмельницької області від 27.06.2003р. [PERSON] отримала свідоцтво про розірвання шлюбу лише 06.06.2012р. Від шлюбу дітей не мають. З паспортів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони зареєстровані у спірній квартирі з 30 липня 2003 року по даний час. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто серед членів сім'ї наймача виділяють дві категорії:1) безспірні члени сім'ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, [PERSON] на час реєстрації у квартирі був членом сімї власника чоловіком [PERSON], а після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу 06.06.2012р. він став колишнім членом сімї власника квартири, що само по собі не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Права членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визначальною вимогою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є відсутність поважних причин, які б перешкоджали праву на користування житлом. Переліку таких поважних причин цивільне законодавство не містить, в звязку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сімї власника права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої. Та обставина, що відповідач не проживає у [INFO] з 25 серпня 2012 року визнана сторонами, а, отже, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Посилання представника позивача на те, що відповідач, який майже 10 років проживав в спірній квартирі, проводив там ремонти, сплачував комунальні послуги, добровільно, без будь-яких поважних причин втратив інтерес до неї та з власної ініціативи залишив квартиру є нелогічними та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є головою будинкового комітету будинку №67А по вул. Українська в м. Шепетівка. Відповідач зареєстрований у квартирі №72 та проживав в ній до серпня 2012 року. [PERSON] розповідав йому, що дружина погрожує йому сином, який знаходиться в місцях позбавлення волі та вимагає звільнити квартиру. Свідок порадив відповідачу тимчасово виїхати з квартири, що той і зробив. Пізніше [PERSON] прийшов, щоб переодягнутися, однак не зміг потрапити в квартиру через заміну замка на вхідних дверях, про що був складений відповідний акт. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює дільничним інспектором Шепетівського МВ УМВС України в Хмельницькій області. З червня 2013 року обслуговує дільницю по вул. Українська, 67А, де проживав [PERSON] Після нього у квартирі став проживати [PERSON], який звільнився з місць позбавлення волі. [PERSON] жалівся на нього, що він не впускає до квартири. Інспектор приходив до [PERSON] для профілактичної бесіди з ним. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 25.08.2012р. його мати [PERSON] попросила відповідача звільнити належну їй на праві власності квартиру, що ним було зроблено. Відповідач забрав свої речі та поїхав проживати на [INFO], де проживає на даний час. Про конфлікти між колишнім подружжям йому нічого невідомо, оскільки він з ними не проживав. Відповідно до довідки про звільнення серії КИВ №08568 від 11.10.2012р., син позивача [PERSON], [INFO], відбував покарання у Бучанській ВК №85. Був засуджений 19.10.2001р. Хмельницьким апеляційним судом за ст. 93 п. «е» (умисне вбивство з особливою жорстокістю) КК України до 13 років позбавлення волі. Раніше судимий за ст. 229-6 ч. 1 КК України (незаконне зберігання, придбання, виготовлення наркотичних засобів). Звільнився з місць позбавлення волі 11.10.2012р. на підставі постанови Ірпінського міського суду від 03.10.2012р. в звязку з тяжким захворюванням. Прямує до місця проживання [ADDRESS]. Підпадає під адміністративний нагляд, став на облік в Шепетівському МВ 19.10.2012 року. Як випливає з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2014р. відповідач [PERSON] іншого житла немає. На даний час [PERSON] тимчасово проживає в [INFO], що належить його синові [PERSON] на підставі договору дарування від 27.08.2007р. Вказані обставини підтверджуються довідкою квартального комітету №2 від 30.03.2015р., довідкою про належність житлової площі на будинковолодіння від 07.09.2007р. Відповідно до акта, складеного головою будинкового комітету від 12.09.2012р., [PERSON] не зміг увійти в квартиру [ADDRESS], оскільки його колишня дружина [PERSON] замінила внутрішній замок на вхідних дверях квартири, а сама поїхала в Італію. Заміна замка на вхідних дверях у вересні 2012 року, ключі від яких відповідачу не були надані, що також не заперечувалося представником позивача, свідчить про те, що з боку позивача створювалися перешкоди у користуванні квартирою. Як вбачається з висновку Шепетівського МВ УМВС України в Хмельницькій області №2484 від 18.07.2013р. про результати розгляду матеріалів по заяві [PERSON] по факту вчинення відносно нього неправомірних дій з боку його колишньої дружини [PERSON], 16.07.2013р. до Шепетівського МВ звернувся [PERSON] Перевіркою встановлено, що після розлучення [PERSON] погрожувала фізичною розправою своєму колишньому чоловікові [PERSON] Опитати [PERSON] не представилось можливим, оскільки вона проживає в Італії. В своїй заяві та поясненнях від 16.07.2013р. [PERSON] зазначав, що [PERSON] погрожує йому фізичною розправою напротязі року, вимагає, щоб він знявся з реєстрації. В поясненнях [PERSON] від 18.07.2013р. останній зазначав, що проживає у [INFO]. Його мати [PERSON] перебуває в Італії на заробітках. Про конфлікти між колишнім подружжям [PERSON] йому нічого невідомо. Отже, з цих матеріалів вбачається, що [PERSON] в липні 2013 року, тобто до спливу 1 року свого не проживання у квартирі, звертався до правоохоронних органів з приводу погроз фізичною розправою з боку [PERSON] Відповідач категорично заперечував, що самостійно обрав собі інше місце проживання, оскільки лише у звязку з неприязними стосунками із колишньою дружиною (позивачем), яка перешкоджала спільному проживанню, він був змушений тимчасово переїхати до будинку, що належить його синові. Аналогічні заперечення [PERSON] надавав під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у 2013 році. Позов був залишений без розгляду на підставі ч. 3 ст. 207 ЦПК України. Крім того, 14.11.2014р. [PERSON], відстоюючи свої права, звертався до суду з позовом до [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? квартири, який був залишений без розгляду на підставі ч. 5 ст. 207 ЦПК України. Також, 12.02.2015р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. На даний час провадження у справі зупинено на підставі ч. 4 ст. 201 ЦПК України. З цього випливає, що [PERSON] вважає своїм постійним місцем проживання квартиру [INFO] і не бажає втрачати з нею правовий звязок. Пояснення свідка [PERSON], який є сином позивача, суд оцінює критично, оскільки вони суперечать вищевикладеним матеріалам справи та не підтверджують дійсні причини залишення відповідачем житла. Таким чином, досліджені матеріали справи в своїй сукупності та взаємозвязку доводять, що відповідачу чинилися перешкоди у користуванні житлом і він вживав заходів для відновлення своїх житлових прав. Вищевикладені обставини, які не були спростовані позивачем належними, допустимими та достатніми доказами, дають суду підстави визнати, що [PERSON] не проживав у спірній квартирі з поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позову. У звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed