Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 17.10.2016 року у розмірі 7200 грн. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 17 жовтня 2016 року між ним та відповідачем було досягнуто угоди про те, що він надасть в борг [PERSON] грошові кошти, а останній, в свою чергу, зобовязався повернути кошти у строк до 30 грудня 2016 року. 17.10.2016 року позивач передав відповідачу оговорену суму у розмірі 7200 грн., відповідач власноручно написав розписку. Між тим, відповідач у зазначений строк за договором позики від 17.10.2016 року, суму боргу позивачу не повернув, в звязку з чим [PERSON] просить стягнути суму боргу в судовому порядку. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, в своїй заяві представник позивача [PERSON] просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано оригінал розписки від 17 жовтня 2016 року, у відповідності до якої [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 7200 грн., зобовязавшись їх повернути у строк до 30 грудня 2016 року (а.с. 25). Зазначена розписка, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, № 6-1967цс15 від 11.11.20165 року та № 6-1103цс16 від 08.06.2016 року, ухвалених за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Крім того, сама по собі наявність оригіналу розписки у [PERSON] свідчить про факт укладення між сторонами договору позики, за якою підтверджується факт отримання грошей та зобовязання повернути їх при визначених умовами договорів обставинах. Судом встановлено, що [PERSON] в строк, визначений договором, не виконав взятих зобовязань щодо повернення боргу. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 7200 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 675 гривень (а.с. 1). На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved