Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить визнати недійсним з моменту укладання посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. договір дарування квартири [ADDRESS] укладений [PERSON] на користь [PERSON] . Позивач обґрунтовує вимоги тим, що їй на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 21 травня 1993 року. 22 липня 2015 року між нею та [PERSON] , яка є донькою її племінника [PERSON] укладено договір дарування спірної квартири. Позивач вважає, що вказаний договір дарування являвся насправді договором довічного утримання, за яким відповідач зобов`язався доглядати за [PERSON] . Також зазначила, що з моменту укладення оскаржуваного договору [PERSON] жодної допомоги їй не надає та на телефонні дзвінки не відповідає. У спірній квартирі вона до теперішнього часу, після укладання договору дарування також продовжує мешкати, іншого житла для проживання у неї немає. Тому, [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22 липня 2015 року укладеного [PERSON] на користь [PERSON] з моменту його укладення, який посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. Ухвалою суду від 03 липня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10 серпня 2020 року. До суду 27 липня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який поданий з дотриманням вимог визначених ст. 178 ЦПК України. У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] обгрунтовуючи свою позицію тим, що вона та її сім`я піклується про позивача та надають їй регулярну матеріальну допомогу, якнайменше один раз на місяць. У тому числі передає її особисто в руки грошові кошти на оплату комунальних платежів, купівлю ліків та інші витрати. Також у відзиві відповідачем зазначено, що вона, відповідач, неодноразово пропонувала позивачу провести у вищевказаній квартирі ремонт санвузлу, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У підготовче засідання 10 серпня 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялась, про причини неявки суд не повідомляла. Підготовче засідання відкладено на 20 жовтня 2020 року. До суду 10 жовтня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності. У підготовче засідання 20 жовтня 2020 року з`явився представник позивача. До суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав запровадження на території України карантинних заходів. Підготовче засідання відкладено на 17 листопада 2020 року. У підготовче засідання 17 листопада 2020 року з`явився представник позивача. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялась. Від відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав хвороби відповідача та запровадження на території України карантинних заходів. Суд визнав неявку відповідача неповажною, оскільки відповідачем, окрім загальних посилань, жодного доказу на підтвердження поважності причин неявки до суду надано не було. Крім того, відповідач не була позбавлена можливості скористатись своїм правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду\~визначеному ст. 271 ЦПК України. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 січня 2021 року. У судове засідання 25 січня 2021 року з`явився позивач та її представник. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, про причини неявки суд не повідомляла. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні пояснила, що договір дарування квартири [ADDRESS] , був укладений, оскільки відповідач [PERSON] є дочкою її племінника [PERSON] який є єдиним її родичем. [INFO] помер син позивача [PERSON] , а [INFO] помер другий син [PERSON] . Їхні дружини та діти проживають за межами України та з позивачем не спілкуються та не допомагають. На даний час позивач проживає в спірній квартирі й не має наміру передавати її у власність будь-кому. 22 листопада 2013 року нею був складений заповіт на користь свого племінника - [PERSON] . З підстав того, що позивач не мала матеріальної можливості забезпечувати себе самостійно, відповідачем та її батьком [PERSON] було запропоновано позивачу здійснювати догляд за нею та забезпечувати належний рівень життя, тому позивачем було укладено з [PERSON] оспорюваний договір, розуміючи його,\~як про\~це зазначає\~позивач,\~ як\~її довічне\~утримання. Позивач також пояснила, що після оформлення договору дарування від 22 липня 2015 року відповідач та її батько перестали з нею спілкуватися, жодного разу не були у спірній квартирі, матеріальної допомоги не надають, тому просить визнати недійсним договір дарування спірної квартири. У судовому засіданні оголошено перерву на 09 березня 2021 року. Ухвалою суду від 02 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід головуючого судді та передано заяву про відвід до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси відповідно до ч. 3 ст. 40 ЦПК України для визначення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д. від 05 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Свяченої Ю.Б. У судове засідання 09 березня 2021 року з`явився представник позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку представника позивача та позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 21 травня 1993 року. 22 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , яка є донькою її племінника [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомо А.С. зареєстрований у реєстрі за №1345, та підписаний обома сторонами власноручно. Як на підставу позовних вимог, позивач посилається на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 ЦК України. Згідно ч.З\~ст.203 ЦК України\~загальною вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі. Як вбачається з вимог\~ст.717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування. Положеннями п. 19Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 рокупередбачено, що відповідно достатей 229 - 233 ЦКправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог провизнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом статей203,717 ЦК Українидоговір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-372цс16, якою визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку,неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203і 717 ЦК Україниу сукупності вважаються правильно застосованими. У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] , тобто на момент укладання оспорюваного договору їй було майже 79 років. Відповідно до довідки про доходи за № 4839688717288813 виданою Центральним об`єднаним управлінням ПФУ в м. Одесі в Одеській області від 03 квітня 2020 року [PERSON] отримує пенсію за віком у розмірі 2040 грн. 17 коп. Загальний розмір доходу за період з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року складає 24916 грн. 38 коп. У судовому засідання встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину, а саме 22 липня 2015 року та до теперішнього часу квартира [ADDRESS] була та є єдиним житлом позивача, про що відповідачем, у відзиві не оспорювалось. Судом встановлено, що після укладення договору дарування не відбулася жодна дія, яка б свідчила про передачу майна у власність обдарованому відповідачу. Згідно до наданих суду квитанцій про оплату комунальних послуг витрати по утриманню квартири [ADDRESS] з часу укладення договору дарування до звернення до суду ніс тільки позивач, особові рахунки сформовані на його ім`я. Суд враховує, що позивач не має іншого житла та з часу укладення договору дарування постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . В ході розгляду справи також був допитаний свідок [PERSON] , яка пояснила, що працює в магазині, який розташований в тому ж будинку під номером [ADDRESS] . Знає позивача близько чотирьох років. Два роки назад позивач розповідала їй про те, що вона подарувала квартиру відповідачу, яка є донькою її племінника. У свою чергу вони зобов`язались допомагати позивачу по догляду, так як вона в силу свого похилого віку не в змозі надати собі ради . Однак, ніякої допомоги відповідач не надає, на телефонні дзвінки не відповідає. Позивач виглядала завжди нещасною, жалілась що відповідач нічим їй не допомагає, не приходить до неї. Позивач сама приїжджала до відповідача за допомогою, але [PERSON] її не пускала до свого дому. Суд не бере до уваги твердження відповідача у відзиві на позовну заяву щодо надання матеріальної допомоги та здійснення догляду за позивачем, оскільки доказів на спростування доводів позивачем до суду надано не було. Крім того, як встановлено ч.І\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядженя своїм майном. Позиач не звільнив подаровану квартиру та продовжує користуватись нею. Тобто, в результаті укладення вказаного договору дарування перехід права власності до відповідача у повіній мірі не відбувся, так як [PERSON] , яка іншого житла не має, продовжує володіти та користуватись даною квартирою, позбавивши себе лише права розпорядження, що у повній мірі відповідає природі договору довічного утримання. Таким чином, суд вважає доведеним, що договір дарування спірної квартири був укладений позивачем внаслідок помилки, що має істотне значення. Так, суд вважає що позивач неправильно сприйняв предмет та інші умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. Враховуючи похилий вік позивача, стан здоров`я та відсутність у неї іншого житла, суд вважає доведеним, що мотивом укладення договору з боку позивача було отримання матеріального забезпечення, уваги та пошани, а тому він помилявся стосовно істотних умов та змісту договору дарування. Щодо застосування строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15. Враховуючи те, що позивач укладаючи договір дарування від 22 липня 2015 року сприймала спірний договір, як договір довічного утримання, та не могла передбачити наслідки його неналежного виконання відповідачем, то суд приходить до висновку про те, що в [PERSON] право на звернення до суду за захистом своїх прав виникло з моменту коли вона довідалась про порушення свого права, тому заява відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Згідно зі\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини 4\~статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Необхідність визнання обовязковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обовязковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»). Суд, оцінивши в сукупності пояснення позивача та її представника надані докази, вважає, що укладаючи договір дарування позивач помилявся щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення особи, а саме, позивач уклав договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажав укласти. Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, віком позивача, потреби його в сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутність фактичного здійснення обов`язку утримання майна, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] .

Outcome: approved