Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, обґрунтовуючи свої позовні вимоги таким. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 вересня 2006 року позивачка є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В вищезазначеному домоволодінні зареєстрований, але фактично не проживає відповідач у справі [PERSON] , [INFO] . Факт його реєстрації в будинку позивачки складає певні незручності та додаткові фінансові витрати, у зв`язку з чим вона просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення на його адресу, підтверджену довідкою Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, рекомендованого листа, який повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчого комітету Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, справу просив розглянути за його відсутності. Відповідно до\~положень п.\~4\~ч.\~8\~ст.\~128\~ЦПК України,\~днем вручення\~судової повістки\~є,\~зокрема,\~день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~що зареєстровані\~у встановленому\~законом порядку,\~якщо ця\~особа не\~повідомила суду\~іншої адреси. При цьому від [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а позивачка не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дворічанського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 552, [PERSON] , а [PERSON] цілий житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 2875039 від 12 вересня 2006 року, предметом правочину, а саме договору купівлі-продажу, є будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до реєстраційного посвідчення від 04 жовтня 2006 року, наданого КП «Дворічанське бюро технічної інвентаризації», в цілому житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на праві приватної форми власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дворічанського районного нотаріального округу 12 вересня 2006 року за реєстраційним номером 552. Згідно з довідкою № 239 від 29 жовтня 2020 року, наданою КП «Дворічанське бюро технічної інвентаризації», за [PERSON] зареєстровано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дворічанського районного нотаріального округу 12 вересня 2006 року за реєстраційним номером 552. Відповідно до довідки про склад сім`ї № 02-30/1322 від 20 жовтня 2020 року, наданої виконавчим комітетом Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, відповідач у справі інша особа [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту від 21 жовтня 2020 року, складеного комісією у складі депутата Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області Третяка А. І. та сусідів [PERSON] та [PERSON] , громадянин [PERSON] , 1982 року народження, зареєстрований з 22 листопада 2018 року за адресою: [ADDRESS] , але фактично в зазначеному домоволодінні не проживає та не проживав з моменту державної реєстрації. В наданих до суду письмових поясненнях свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] ніколи не проживав за адресою: [ADDRESS] . В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивачка є власницею майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В силу ст. 391 ЦК України, як власниця майна [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не є власником майна, бажання використовувати його для проживання не має. Згідно з Постановою ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд вважає, що реєстрація відповідача у будинку, який належить позивачці, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Таким чином, враховуючи те, що позивачка є власницею спірного житлового приміщення, відповідач не є членом сім`ї позивачки, відповідач не бажає користуватися спірним будинком, суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду даної справи позивачкою були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved