Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визначити місце проживання їх малолітньої сина, [PERSON], [INFO], та малолітньої доньки - [PERSON], [INFO] разом з матір'ю - [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS], та стягнути судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 09.06.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі між [PERSON] та [PERSON], від якого мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник підтримали позовні вимоги, просять позов задовольнити. 01.11.2017 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов, в якому просить відмовити в задоволені позовної заяви [PERSON] до [PERSON] в повному обсязі задовольнивши його зустрічну позовну заяву до [PERSON], визначивши місце проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з батьком - [PERSON], за адресою: [ADDRESS] та стягнути судовий збір з відповідача. В обґрунтування позовних вимог [PERSON]зазначив, що після розірвання шлюбу з Відповідачкою мешкають окремо, малолітня дитина - [PERSON], з часу свого народження і станом по теперішній час постійно проживає з батьком,та зареєстрований за адресою батька місця проживання, а саме в квартирі [ADDRESS], яка належить йому на праві власності. Квартира [ADDRESS] є для дітей рідним житлом, в якому діти мешкали разом з моменту народження, [PERSON] і по сьогодні, а [PERSON] по серпень 2017 року. Поруч з будинком син ходить до школи, відвідує розвиваючі секції має друзів, їх соціальні зв'язки є стійкими, їх розірвання негативно відобразиться на інтересах дітей. Крім того, [PERSON] підтверджує, що його син [PERSON] і на сьогодні продовжує проживає разом з ним та вважає, що зміна місця проживання та школи негативно вплине на психоемоційний стан дитини. Позивач за зустрічним позовом та його представник просили задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. [PERSON] вказує на те, що має стабільний заробіток, з вихованням дітей йому допомагають його сестри, він має належні умови для проживання та виховання дітей, що підтверджено актами-обстеженнями, має позитивні характеристики з місць роботи на проживання. Представник третьої особи Відділ по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради у судовому засіданні надав висновок від 04.04.2018 року,в якому встановлено за доцільним визначити місце проживання малолітньогоКириченко [PERSON], [INFO], разом з батьком, а малолітньої [PERSON], [INFO]- з матір'ю, [PERSON] ( а.с 174-178). В судовому засіданні пояснила, що дитина [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі є всі умови для проживання дитини, яка має окреме спальне місце, іграшки, облаштоване місце для вивчення уроків. Батько дитини має постійне місце роботи та стабільний заробіток. А малолітня [PERSON] проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази у їх сукупності, та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України,суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та зустрічного позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 09.06.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від сумісного життя мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO] ( а.с. 6) та малолітню дочку [PERSON], [INFO] дочку (а.с.7). Рішеннях Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2017 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с.5). Позивач разом з малолітньою дочкою проживають окремо за адресою: [ADDRESS] (а.с.183), а відповідач, [PERSON] разом з малолітнім сином проживають окремо за адресою: [ADDRESS]( а.с.184). Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України визначається за згодою батьків. Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка по відношенню до положень я. 1 ст. 160 СК України є загальною нормою, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд, при вирішенні питання спору між [PERSON] і [PERSON] бере до уваги їх участь у вихованні дітей, ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, створення належних умов для фізичного та духовного розвитку дитини та враховує, що позивач та відповідач мають постійне місце роботи, за якими характеризуються позитивно, отримують регулярні заробітки, мають постійне місце проживання. На підставі зібраних у справі доказів суд встановив: [PERSON] позитивно характеризуються за місцем роботи структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 8),середній заробіток якої за шість місяців складає 30234,99 грн (а.с. 9).Має власне житло, де проживає разом з донькою [PERSON] (а.с. 16-17). [PERSON] також позитивно характеризуються за місцем роботи структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» регіональної філії «Придніпровська залізниця ПАТ «Укрзалізниця»публічного акціонерного товариства Українська залізниця» (а.с. 116),середній заробіток якої за шість місяців складає 58037,41 грн (а.с. 114)та щорічно проводить оздоровлення дітей (а.с. 115). [PERSON] піклується про стан здоров'я дітей ( а.с. 117), має власне житло, де проживає разом з сином [PERSON] (а.с. 70-78),позитивно характеризується за місцем проживання (а.с. 94-95) не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами (а.с. 93). У висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визначення місця проживання дитини № 01/01-22/0352 від 04.04.2018 року встановлено, що малолітній[PERSON] проживає [ADDRESS] разом з батьком [PERSON]., а малолітня [PERSON] проживає за адресою:[ADDRESS] разом з матір'ю, [PERSON].(а.с.174-178). Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] від 28.11.2017 року № 10-09/2254у квартирі створені належні умови для проживання, дитина має окреме спальне місце, іграшки, облаштоване місце для вивчення уроків, створені належні умови для проживання, утримання і гармонійного розвитку дітей( а.с. 184), тому орган опіки та піклування прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком, а малолітньої [PERSON], [INFO]- з матір'ю, [PERSON] ( а.с 174-178). Судом взято до уваги висновок про оцінку психоемоційного стану та міжособистісних стосунків, складений кандидатом психологічних наук, завідуючої кафедри практичної психології ЗНУ, доцентом, в якому висвітлено прихильність та бажання дитини, [PERSON], проживати саме з батьком ( а.с. 97-103). Судом заслухано свідчення свідків за заявою [PERSON] від 17.10.2017 року про виклик свідків [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON] які характеризують позитивно позивача. Судом заслухано свідчення свідків за клопотанням відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] від 01.11.2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], які характеризують батька дітей позитивно. Суд в присутності класного керівника навчального закладу Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 32 Запорізької міської ради Запорізької області[PERSON] заслухав думку дитини, [PERSON] [INFO] який підтвердив своє бажання проживати разом з батьком [PERSON] Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини, та зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги (рішення у справах «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року). Вирішуючи спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дітей, якій на момент розгляду справи виповнилося 10 років, суд виходив з рівності прав та обов'язків матері й батька відносно дитини, положень частини другої статті 160 та статті 161 СК України, за якими місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Урахувавши особисте добровільне бажання сина, [PERSON] проживати разом з батьком, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання сина з батьком. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до частин другої, восьмої-десятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78). У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, [PERSON], № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Саме таких висновків щодо застосування зазначених норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року (справа № 308/422/17-ц)та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року ( справа № 402/428/16-ц) погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, рішеннями яких визначено проживання малолітньої дитини з батьком за місцем його постійного проживання, оскільки зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини і висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання дитини з батьком найкраще забезпечить інтереси цієї дитини. При ухваленні постанови Велика Палата ВС застосувала вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір'ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. У постанові зазначено, що з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Велика Палата ВС відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов'язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно вимог ст. 639 ЦК України якщо сторонни домовились укласти у письмовій формі договір, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Дослідивши договір про надання правової допомоги від 01 серпня 2017 року судом встановлено, що даний договір не є укладений оскільки в договорі відсутній підпис [PERSON] ( а.с. 30). Відповідно до статті 89 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи викладене, повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, зібрані докази і давши їм належну правову оцінку,суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання доньки з матір'ю, а сина - з батьком. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial