Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачем по справі 05 вересня 2013 року було укладено договір позики на суму 5000 грн. 03 липня 2014 року [PERSON] написала розписку, яка підтвердила факт укладання з [PERSON] договору позики, згідно якої позивач передала відповідачу грошові кошти у сумі 5 000 грн. з умовою їх повернення. Відповідач частково повернула борг у сумі 500 грн. 19 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалась повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 4500 гривень до 20 листопада 2014 року. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернула, у зв'язку з чим позивач просить стягнути борг у судовому порядку. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала повністю, вказавши, що дійсно отримувала гроші в борг від [PERSON] та на даний час має заборгованість перед нею в сумі 4500 грн., яку в зв'язку з тяжким матеріальним становищем не може погасити. Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд знаходить за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 липня 2014 року року [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 грн. Дана обставина підтверджується поясненнями сторін та копією боргової розписки (а.с.9). 19 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір, відповідно до якого [PERSON] зобов'язувалась повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 4500 гривень до 20 листопада 2014 року ( а.с. 8). До теперішнього часу [PERSON] боргу [PERSON] не повернула. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. У судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачем зобов'язання за договором позики не було виконано, грошові кошти в розмірі 4500 грн. не повернуто і підлягають стягненню в судовому порядку. У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають безумовному задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, на підставі норм ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. А тому,

Outcome: approved