Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником вказаного вище будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Бодько О.Є., в.о. державного нотаріуса Прилуцької міської державної нотаріальної контори 03.09.2007 року за №1-3608. Разом з нею в цьому будинку зареєстрований її син - [PERSON] , але фактично він не проживає за адресою його реєстрації. Оскільки на сьогоднішній день за відсутності [PERSON] позивачка не може в позасудовому порядку зняти його з реєстрації, що обмежує її у вільному розпорядженні своєю власністю - нерухомим майном, в тому числі відповідач не сплачує комунальних послуг та не бере участі в утриманні будинку, тому вона і змушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з`явилася, проте завчасно подала заяву до суду, згідно з якою позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності (а.с.30). Відповідач в судове засідання також не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та вчасно (а.с.27,29). У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.09.2007 року, виданого Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою, реєстр №1-3608, та з договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Прилуцької державної нотаріальної контори 24.04.1984 року за №1748, вбачається, що [PERSON] дійсно є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12, 13), що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15938248 від 15.09.2007 року (а.с.14) та витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності №159755245 та №159754292 від 15.03.2019 року (а.с.15-16). Відповідно до копії довідки №413 від 15.11.2019 року, виданої комітетом самоорганізації населення №6 мікрорайону військових містечок №12 та №17, [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , зі слів сусідів, фактично не проживає за місцем реєстрації з 2014 року (а.с.7), що також підтверджується записами в будинковій книзі (а.с.8-10). Згідно з актом, складеним комітетом самоорганізації населення №6 мікрорайону військових містечок №12 та №17 за №412 від 14.11.2019 року в будинку [ADDRESS] , згідно даних будинкової книги, зареєстровані такі особи: [PERSON] , її дочка [PERSON] , онука [PERSON] та її син [PERSON] , але фактично, зі слів сусідів, [PERSON] , 1983 року народження з 2014 року в даному будинку не проживає (а.с.6). Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а частиною 1 ст.317 ЦК України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про оголошення особи безвісно відсутньою або померлою. За таких обставин, у зв`язку з тим, що відповідач з 2014 року без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , і своїми діями створює перешкоди позивачці у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм житлом, то суд беззаперечно вважає відповідача таким, що втратив право користування зазначеним вище будинком, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення у повному обсязі. На підставі ст.150 ЖК України, ст.316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-VII401,

Outcome: approved