Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, а саме просить зобов`язати [PERSON] спростувати поширену інформацію на сторінці у соціальній мережі Facebook, яка була опублікована на протязі серпня-жовтня 2019 року, стягнути моральну шкоду в розмірі 2000 гривень та стягнути судові витрати в сумі 3 889 гривень 40 копійок. Вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вона знайома з весни 2019 року. У серпні 2019 року її донька стала свідком наїзду на безпритульну собаку, зателефонувала до ГО Конотопська зоозахисна організація «Друзі тварин» з проханням допомогти, але їй було відмовлено і запропоновано самостійно доставити тварину. Знаходячись у стресовому стані її донька зателефонувала батьку, який приїхав, підібрав тварину і відніс до громадської організації. Поки тварину несли, вона померла. В зоозахисній організації повідомили, щоб вони самі утилізували тварину, або дали їм 50 гривень і її поховають. Вона, обурившись таким відношенням зоозахисників, розповіла про подію волонтерам цієї організації, один з яких виклав на сторінці «Конотопские сплетни» у соціальній мережі Facebook інформацію про цей випадок, вона прокоментувала публікацію, підтримавши все, що вказано, інші учасники спільноти також писали коментарі, а вона більше не приймала участі в обговоренні. Ця публікація була актуальна для інших громадян, як виявилось, її почали обговорювати. Однією з активістів виявилася [PERSON] , з якою вона не знайома і ніколи не спілкувалася. Але після її коментара, з боку голови ГО Конотопська зоозахисна організація « Друзі тварин» щодо неї почали поширюватися різні публікації з образливими словами, погрозами їй та її доньці. Вона не часто переглядає соціальну мережу, однак їй почали телефонувати знайомі, які розповідали, а деякі, навіть, копіювали повідомлення і надсилали їй. В цих публікаціях [PERSON] називала її образливими словами, погрожувала фізичною розправою. Відповідач поєднувала її з іменем Іванки Сумської, вважаючи, що вказане ім`я належить їй. На даний час вона працює нянею в м. Київ, вказана інформацію принижує її честь і гідність, підриває ділову репутацію, оскільки її роботодавці цінують бездоганну репутацію свого працівника. Крім того, вона побоюється за своє здоров`я і здоров`я доньки, оскільки не впевнена в діях відповідача. Така брудна лайка накладає пляму на її репутацію та репутацію доньки, оскільки всі її ровесники є підписчиками соціальної мережі. У зв`язку з вказаними обставинами вимушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, надала відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову повністю, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, допитавши свідків, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню в наступному. Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідач [PERSON] на сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» шляхом розміщення дописів та коментарів поширювала образливу інформацію щодо позивача [PERSON] та її дочки. В матеріалах справи містяться роздруківки з інтернет сайту «Конотопские сплетни», який розміщений в соціальній мережі Facebook.( а.с.7-19). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що постійно спостерігає за інтернет перепискою. Від дописів [PERSON] відчув негатив в рубриці щодо захисту тварин, яка у грубій формі висловлювалася в адресу його дружини і доньки. При зустрічі в місті, з манери спілкування та з фото у «Фейсбук» зрозумів, що це є [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] була зоозахисницею і вони з [PERSON] були знайомі. Про ситуацію зі збитою твариною знає зі слів людей, які ведуть переписку в мережі «Фейсбук». Його дружина доглядає за тваринами і вони переписуються на цій сторінці. Він читав, що [PERSON] усім погрожувала, нецензурно висловлювалася на адресу [PERSON] , зачіпала за особисте. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що побачила пост у мережі «Фейсбук» про те, що ніхто не допоміг тварині. [PERSON] відповіла, що ця організація допомагає в корисливих цілях, на що [PERSON] , голова цієї організації, почала висловлювати письмові образи, і тоді вона зробила скриншот образ і відправила [PERSON] . [PERSON] писала зі своєї сторінки. Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутисядо суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За змістом статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. В свою чергу, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відтак, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Так, відповідно до ст. 297 ЦК України , кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Як роз`яснив у п. 4 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року поняття гідності, честі чи ділової репутації є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами,яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. За змістом статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Так, як встановлено ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За визначенням статті 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (ч. 2 ст. 302 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. При цьому, у відповідності до роз`яснень, що містяться в пункті 15 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни «Просудову практикуу справахпро захистгідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009року №1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Як далі вказано в пункті 15 Постанови, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно роз`яснень п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому, як визначено в п. 12 Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Так, за визначенням ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» Інтернет це всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Водночас, власником веб-сторінки є особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею (ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. При цьому, у відповідності до роз`яснень, наведених в п. 18 Постанови обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Водночас, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відтак, проаналізувавши вказані вище положення законодавства, вбачається, що тягар доказування факту поширення недостовірної інформації відповідачем покладається на позивача. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, в ході судового розгляду факт розміщення на веб-сторінці в соціальній мережі Facebook публікації відповідного змісту відповідачем не визнавався. За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, вбачається, що оспорювана інформація, про спростування якої позивач звернулась до суду з позовом, містить відомості про події, недостовірність яких, спростовано не було, та які за своїм змістом мають стверджуваний обвинувальний нахил з прямим посиланням на конкретні дії, тягнуть формування негативної соціальної оцінки позивача як людини, негативне ставлення до неї суспільства, а відтак, принижують її честь і гідність. Крім того, розміщення вказаної інформації на веб-сторінці в соціальній мережі Facebook, що є доступною для відкритого публічного перегляду, безпосередньо доводить її зміст до відома необмеженої кількості користувачів мережі Інтернет. Разом з тим, попри встановлений законодавцем обов`язок доказування, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що інформаційна діяльність на вказаній позивачем веб-сторінці ведеться від імені відповідачки та що саме вона є автором оспорюваної публікації, позивачкою надано не було та судом не встановлено. Надані позивачем роздруківки веб-сторінки в соціальній мережі Facebook, що представлені у вигляді скріншотів Інтернет-сторінок, не дають можливості ідентифікувати особу, що таку інформацію розмістила. Враховуючи те, що в соціальній мережі Facebook може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, є достатньо підстав вважати, що створити та підтримувати веб-сторінку в соціальній мережі Facebook, у тому числі шляхом розміщення на ній інформації , може будь-яка особа. Водночас, інформаційне наповнення веб-сторінки на сайті не є підтвердженням належності цієї сторінки відповідачу. Враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed