Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання договору дарування удаваним правочином, посилаючись на те, що з вересня 2004 року по [INFO], тобто протягом 9 років, вона проживала однією сім'єю з [PERSON]. З вересня 2004 року вони проживали однією сім'єю у [ADDRESS], мали спільний бюджет, побут, спільно вели господарство. В листопаді 2008 року вона з [PERSON] за спільні кошти придбали частину будинку [ADDRESS] і переїхали разом на постійне місце проживання до м. Черкаси. Придбаний будинок було зареєстровано на ім'я [PERSON]. З листопада 2008 року і по [INFO] вона з [PERSON] проживали однією сім'єю у придбаному будинку, разом відпочивали, запрошували друзів, вели спільний побут, домашнє господарство. За весь час спільного проживання з вересня 2004 року і по квітень 2013 року вони з [PERSON] мали спільний бюджет, вели спільне домашнє господарство, придбали частину будинку у м. Черкаси, купували разом меблі та інші речі у будинок, одяг, продукти харчування, разом їздили до с. Білоусівка і обробляли там присадибну ділянку - тобто проживали однією сім'єю як чоловік та дружина. Оскільки вони доволі дружно проживали однією родиною, то спочатку не вважали, що офіційна реєстрація шлюбу є важливою для їх стосунків. В подальшому планували офіційно зареєструвати шлюб. Проте, [INFO] [PERSON] помер. Всі необхідні дії по організації поховання та матеріальні витрати були понесені виключно нею. Як вбачається із правовстановлюючих документів на будинок, а саме - договору дарування земельної ділянки та договору дарування частини будинку, вказана частина будинку [ADDRESS] була нібито подарована громадянином [PERSON] громадянину [PERSON]. Насправді фактично сторонами було укладено договір купівлі-продажу. Адже за придбання вказаної частини будинку [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 3000 доларів США у вигляді завдатку, що підтверджується договором завдатку. Останню частину грошових коштів за вказану частину будинку у розмірі 42000 доларів США гр. [PERSON] отримав від гр. [PERSON] 28.11.2008 року, в день підписання договорів, що підтверджується розпискою, написаною [PERSON] З наведеного вбачається, що воля сторін при укладенні договорів дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, що насправді є договором купівлі-продажу будинку. Отже, в даному конкретному випадку сторони, здійснюючи правочин дарування, замаскували іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, - правочин купівлі-продажу цього будинку, оскільки вони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу: про предмет договору, його ціну, умови оплати, [PERSON] передав будинок, а гр. [PERSON] прийняв його, поселився в ньому, сплатив обумовлену грошову суму, що підтверджується відповідною розпискою. Таким чином, гр. [PERSON] та гр.[PERSON] фактично уклали договір купівлі-продажу будинку, а договір дарування є лише удаваним правочином, з метою приховати інший правочин, а саме договір купівлі-продажу. Вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідків у вигляді визнання його недійсним, оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин, що бажають досягти обидві сторони, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили. Правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, тому відносини сторін повинні регулюватися правилами, що його стосуються. Просить суд встановити факт проживання її, [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю без шлюбу. Визнати договір дарування 41/100 частин будинку [ADDRESS], укладений 28.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON], удаваним правочином, визнавши укладену угоду купівлею-продажем. [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], відділ ДРАЦС по Соснівському району м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, Управління Держкомзему у м. Черкаси Черкаської області, КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та усунення перешкод в користування спадковим майном, посилаючись на те, що [PERSON] є їхнім батьком. Хоча їх батько і мав якісь стосунки з [PERSON], але ніколи з нею не проживав однією сім'єю, ніколи не мав з нею спільного бюджету, не вів спільного господарства і нічого з нею спільно не придбав. Їх батько мав на праві особистої власності частину будинку в смт. Коцюбинське, де проживав до 2009 року, а після продажу будинку в смт. Коцюбинське Київської області придбав виключно для себе частину будинку в м. Черкаси. Тому [PERSON] ніякої участі у придбанні батьком частини будинку [ADDRESS] та земельної ділянки біля будинку разом з їх батьком не приймала - ні матеріальної, ні моральної. Їх батько ніколи не визнавав за [PERSON] не тільки право власності на належну батькові частину будинку, але навіть, відмовився реєструвати її та її дітей в своїй частині будинку. Не дивлячись на це [PERSON] за життя батька ніколи не оспорювала договір дарування 41/100 частин будинку [ADDRESS], так як визнавала, що він укладений правомірно і являється особистою власністю їх батька. Оскільки позивачка звернулась у суд з позовом про визнання договору дарування удаваним з пропуском строку позовної давності, то їй в цій частині позову повинно бути відмовлено. Батько до кінця 2008 року проживав в смт. Коцюбинське Київської області, тут отримував пенсію і разом спільного господарства з [PERSON] не вів. Поодинокі зустрічі чоловіка та жінки без ведення спільного господарства, без спільного бюджету не дають суду законних підстав для встановлення такого факту. У своєму будинку в м. Черкаси батько проживав один, а наявне в його частині будинку майно належить виключно йому, оскільки він перевіз його із проданого ним в смт. Коцюбинське Київської області будинку. Більше того, за півроку до своєї смерті батько приїздив до них щоб помиритись з матір'ю. Після смерті батька відкрилась спадщина на 41/100 частину будинку [ADDRESS], прилеглу до даної частини будинку земельну ділянку та грошові вклади на його ім'я. Виходячи із вимог ст. 1261 ЦК України вони як діти спадкодавця відносяться до спадкоємців 1-ї черги та у встановлений ст.ст. 1268-1270 ЦК України строк та порядок звернулись з заявами про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу. Крім них, з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась і їх мати [PERSON], але так як шлюб між батьками був розірваний, то їх мати не відноситься до спадкоємців після смерті [PERSON] [PERSON] також подала заяву про прийняття спадщини після смерті їх батька, але вона також не входить до числа спадкоємців, оскільки не була в зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем. Оскільки у свідоцтві про смерть нашого батька його прізвище вказано «[PERSON]», а у наших паспортах та свідоцтва про народження прізвище вказано як «[PERSON]», то вони в судовому порядку встановили факт родинних відносин із спадкодавцем [PERSON], їх батьком. Викладені вище обставини підтверджені копіями рішень Ірпінського міського суду Київської області від 13.03.2014 року. З урахуванням вимог ст. 1272 ч. 1 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину, а так як відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України вони як рідні діти померлого [PERSON] відносяться до спадкоємців першої черги, то у кожного з них виникло право по ? частині спадкового майна з урахуванням положень ст.1278 ЦК України - по ? частині земельної ділянки, по 41/200 частини будинку (41/100:2) та по ? частині грошових вкладів на ім'я батька. Що стосується [PERSON], то вона не входить в коло спадкоємців після смерті батька, оскільки якщо і підтримувала якісь дружні чи інтимні відносини з їх батьком, то закон не включає таких осіб в число спадкоємців. Більше того, навіть якщо б їх батько після переїзду з смт. Коцюбинське Київської області в м. Черкаси якийсь час і проживав з [PERSON] то відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України такі спадкоємці відносяться до спадкоємців 4-ї черги. а ст. 1258 ЦК встановлює порядок отримання спадщини почергово. Оскільки відповідачка незаконно утримує спадкову частину будинку і наш батько ніколи не давав за життя згоди на її реєстрацію та постійне проживання в належній йому частині будинку, то вона повинна бути з нього виселена без надання іншого житлового приміщення. Просять суд визнати за кожним із них право власності по ? частині земельної ділянки [ADDRESS], по 41/200 частині будинку [ADDRESS] та по ? частині грошових вкладів в національній та іноземній валюті в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] їх батька [PERSON]. Виселити [PERSON] з 41/200 частини будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, а в зустрічному позові просила суд відмовити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнала та просила суд в її задоволенні відмовити. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в позові відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги [PERSON] не визнає, оскільки її колишній чоловік [PERSON] не проживав з [PERSON] За час проживання в с. Коцюбинському, він спілкувався з нею та дітьми і просився щоб вони помирилися. Позовну заяву сина [PERSON] та дочки [PERSON] підтримує в повному обсязі. [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] в судове засідання не з'явилася, скерувала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність. Представник відділу ДРАЦС по Соснівському району м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність. Представник Управління Держкомзему у м. Черкаси Черкаської області в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Представник КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та цивільно-процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно зі статтею 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], який 05 серпня 2003 року розірваний, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, видана відділом реєстрації актів цивільного сану Ірпинського міського управління юстиції Київської області від 28 грудня 2005 року. Посилання представника на той факт, що шлюб було розірвано саме 28 грудня 2005 року, спростовується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, в якому вказано «шлюб між [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 217 від 2003 року.» [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], який розірваний 31 жовтня 2003 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, видана відділом реєстрації актів громадянського стану Драбівського районного управління юстиції Черкаської області від 31.10.2003 року. Судом встановлено, що [PERSON] проживала без реєстрації шлюбу сумісно з [PERSON] з 2005 року по [INFO]. [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сім'єю вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO]. Ці обставини підтверджені показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] проживала без реєстрації шлюбу сумісно з [PERSON] з 2005 року по [INFO], мали сімейні відносини, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мешкали разом, до дня смерті останнього, [PERSON] займалася похоронами [PERSON] Також дані обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження № 12013250040001872 від 01.05.2013 року закритого 14.05.2013 року по факту смерті [PERSON], в яких міститься пояснення [PERSON], який пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS]. Поруч, в будинку [ADDRESS] мешкав тривалий час сусід [PERSON] з дружиною [PERSON]. Відповідно до журналу реєстрації нотаріальних дій Білоусівської сільської ради та її виконавчого комітету вбачається, що 15.03. 2012 року [PERSON] та [PERSON] складали доручення на ім'я [PERSON]. Встановлення цього факту необхідно [PERSON] для прийняття спадщини після смерті [PERSON], між сторонами по справі наявний спір про право на спадщину після смерті [PERSON] Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України). З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, зясувати час та джерела його придбання. Відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. За таких обставин до спадкоємців четвертої черги належать жінка і чоловік, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані в режимі відеоконференції, оскільки дані особи є зацікавленими особами зі сторони першої дружини [PERSON] та покійного [PERSON], оскільки є їх друзями або родичами. Крім того їх свідчення різняться із свідченнями інших свідків. Суд також критично оцінює докази надані [PERSON], а саме письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки відповідно до ч. 1. ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). 28 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини будинку, а саме 41/100 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться по [ADDRESS]. 28 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки площею 182,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. За частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до вимог статті 60 Цивільного процесуального кодексу України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. В судовому засіданні встановлено, що договір дарування 41/100 частин будинку [ADDRESS] від 28 листопада 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу та який позивачка просить визнати удаваним, був укладений та мав мету передати у власність частину будинку від дарувателя до обдарованого. [PERSON] не є стороною у згаданому договорі дарування. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтями 212 - 214 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи та вирішення спору, суд з'ясовує фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються. З договору дарування від 28 листопада 2008 року даруватель [PERSON] подарував, а обдарований [PERSON] прийняв у дар 41/100 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться по [ADDRESS]. 06 листопада 2008 року між [PERSON] - «продавець» та [PERSON] - «покупець» укладений договір завдатку, відповідно до якого «продавець» та «покупець» зобов'язуються до 28 листопада 2008 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 41/100 частини будинку, загальною площею 34,2 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS]. До підписання цього договору, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, з метою реалізації своїх намірів щодо купівлі частини будинку та своєї платіжної спроможності покупець вносить суму завдатку у розмірі: 17430 грн., що є еквівалентом 3000 доларів США. Відповідно до п. 2.1 договору завдатку продавець стверджує що він згоден продати, а покупець стверджує, що він згоден купити зазначений об'єкт за ціною: 261450 грн., що є еквівалентом 45000 доларів США. Розрахунок проводиться в доларах США незалежно від коливань курсу на ринку валют. 28 листопада 2008 року [PERSON] надає розписку, в якій вказує, що він отримав кошти в розмірі 42000 доларів США від продажу частини будинку та земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] в повному розмірі. Матеріальних та фізичних претензій до [PERSON] не має. Таким чином, встановлені дані обставини, дають право зробити висновок, що насправді фактично [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, оскільки за придбання вказаної частини будинку [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 3000 доларів США у вигляді завдатку, що підтверджується Договором завдатку. Останню частину грошових коштів за вказану частину будинку у розмірі 42000 доларів США [PERSON] отримав від [PERSON] 28.11.2008 року, а саме в день підписання договорів, що підтверджується розпискою, написаною [PERSON] Воля сторін при укладенні договорів дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, що насправді є договором купівлі-продажу будинку. Таким чином, сторони, здійснюючи правочин дарування, замаскували іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, - правочин купівлі-продажу будинку, оскільки вони в належній формі досягали згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу: про предмет договору, його ціну, умови оплати, [PERSON] передав будинок, а [PERSON] прийняв його, поселився в ньому, сплатив обумовлену грошову суму, що підтверджується відповідною розпискою. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що дійсно займався оформленням спірного договору, оскільки працював в агентстві і допомагав здійснити даний договір. При укладанні спірного договору [PERSON] була присутня, але до нотаріуса не заходила. Був укладений договір дарування для того, щоб заощадити гроші. Свідок [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні та пояснила, що вона проживала по-сусідству з [PERSON], який пропонував придбати у нього будинок, однак за відсутності коштів вона не мала такої змоги. З її розмови з покійним [PERSON] вона дізналася, що останнім був придбаний будинок по [ADDRESS]. Після купівлі будинку [PERSON] проживав однією сім'єю з [PERSON] В судовому засіданні позивачка не довела належними доказами той факт, що вказана частина будинку, була придбана за спільні кошти її та [PERSON] За змістом норми ст. 235 ЦК України, удавані правочини можуть бути вчинені як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування незаконного правочину. За таких обставин, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Крім того, суд приходить до висновку, що укладенням між [PERSON] та [PERSON] договору дарування частини будинку від 28 листопада 2008 року, права позивача не порушуються, оскільки вона не являється стороною спірного правочину, а також не доведено факту придбання цієї частини будинку за спільні кошти її та [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні заперечуючи позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що кошти за які [PERSON] було придбано частину будинку були його особистою власністю, та знаходилися на його рахунку відкритому в смт. Коцюбинське, Київська область. Даний факт підтверджується також відомостями щодо руху коштів по рахунках померлого [PERSON], наданими ПАТ «Укрсоцбанк», з яких вбачається, що станом на 19.09.2008 року на даному рахунку знаходились кошти, яких вистачало для придбання частини будинку. Дані обставини позивачка в судовому засіданні не спростувала та пояснила, що не знає звідки у [PERSON] з'явилися дані кошти. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено в судовому засіданні позивачка не була стороною договору, який просить визнати удаваним, тому суд дійшов висновку, що у позивача [PERSON] право на оспорювання договору дарування не виникло, оскільки вона не є стороною даного договору, та не довела факту придбання частини будинку за спільні кошти. а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник відповідачів за первісним позовом, як в судовому засіданні так і в судових дебатах, заявляла клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України, якою встановлено загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, а також положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний правочин укладено 28 листопада 2008 року, тоді як з вимогою про визнання його удаваним, позивач за первісним позовом звернулася тільки 27.12.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності й питання про його поновлення не ставила, жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку не наведено. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що при оформлені договору дарування була присутня [PERSON] Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу підлягають до задоволення, а позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним правочином не підлягають до задоволення. Зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], відділ ДРАЦС по Соснівському району м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, Управління Держкомзему у м. Черкаси Черкаської області, КП «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та усунення перешкод в користування спадковим майном не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2014 року заяву [PERSON], заінтересовані особи: [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту родинних відносин задоволено. Встановлено факт, що [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON], який помер [INFO]. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2014 року заяву [PERSON], заінтересовані особи: [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту родинних відносин задоволено. Встановлено факт, що [PERSON], [INFO], є рідною донькою [PERSON], який помер [INFO]. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У встановлений ст.ст. 1268-1270 ЦК України строк та порядок [PERSON] та [PERSON] звернулись з заявами про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріусу Черкаського міського нотаріального округу. Отже, суд вважає, що права [PERSON] та [PERSON] ніяким чином не порушені, та вони не позбавлені права звернутися до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] Крім того, в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] не надано жодних доказів, які б вказували на порушення їх прав, а також ними не надано суду відмови у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позовні вимоги про виселення [PERSON] з 41/200 частини будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення також не підлягають до задоволення, оскільки позивачами не надано підтверджуючих доказів, що [PERSON] дійсно проживає в спірній частині будинку, крім того відповідно до норм ЦК України суд вважає, що дана вимога позивачами заявлена передчасно. Що стосується витрат на юридичну допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 84 ЦПК передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації встановлюється законом. А згідно із ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, для того, щоб суд присудив витрати на користь першої сторони, вона повинна документально їх підтвердити. Таким підтвердженням може бути укладений в письмовій формі договір на надання правової допомоги. В ньому необхідно передбачити, яка саме правова допомога буде надаватися особі (складання позовної заяви, відзиви на позови, представництво в суді та ін.). Більше того, в договорі потрібно зазначити, по якій саме справі надаватиметься правова допомога (наприклад: по справі зі стягнення аліментів, заборгованості за договором № такий-то від такого-то числа, про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди). Не завадить також конкретно вказати, хто буде виступати відповідачем/позивачем у даній справі. У разі недотримання цих положень протилежна сторона може поставити в суді під сумнів те, що правова допомога надається саме по цій справі, що може бути підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат. Крім того, бажано навести в договорі розцінки за вчинення адвокатом (фахівцем у галузі права) конкретних правових дій: чи то написання позову, чи то з'явлення в судове засідання. У свою чергу особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського об'єднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання-передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і пред'явити всі ці документи в суді. Представником відповідачів по первісному позову - [PERSON] не надано суду ні розрахунку розміру компенсації за правову допомогу, ні акта приймання-передачі. Крім того, враховуючи той факт, що в зустрічному позові [PERSON], [PERSON] судом відмовлено, а тому позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed