Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, у якій просить: розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] зареєстрований 25 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №861; після розірвання вказаного шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] »; неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] залишити на подальше виховання та проживання з нею. В обґрунтування вимог зазначила, що з 25.06.2013 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що сторони тривалий час разом не проживають, спільне господарство не ведуть, кожен з них має різні погляди на життя та сімейні відносини, між ними відсутнє взаєморозуміння. Подальше примирення та збереження сім`ї вважає неможливим. Крім того, вважає за доцільне та необхідне після розірвання шлюбу залишити доньку на подальше виховання та проживання з нею. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.24). Протокольною ухвалою суду від 10.11.2020 року закрито підготовче судове засідання. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав. Вказав, що не заперечує з приводу проживання доньки з матір`ю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, при ухвалення рішення в частині визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду (а.с.29). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 25 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №861 (а.с.4). Сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З урахуванням обставин справи, позиції сторін щодо неможливості збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу, а тому позовна заява підлягає до задоволення. Щодо вимоги про залишення дитини на подальше проживання та виховання з матір`ю, слід зазначити наступне. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Представник третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради Кравець А.Й. у своїй заяві зазначила, що при ухваленні рішення в частині визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду. Відповідач в судовому засіданні не заперечив проти проживання дитини з матір`ю. Разом з тим, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 15.01.2020 у справі №200/952/18. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи з спільної позиції сторін, зокрема визнання відповідачем позову в частині залишення дочки на проживання з матір`ю, позов підлягає задоволенню в цій частині. У зв`язку з чим дитину слід залишити на проживання при матері. Разом з тим, суд не вбачає підстав для вирішення питання в частині залишення дитини на виховання матері, оскільки згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, при цьому статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За вказаних обставин, залишення дитини на виховання лише одному з батьків порушуватиме права іншого та суперечитиме положенням СК України. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір за позовні вимоги про розірвання шлюбу в сумі 840,80 грн. та за позовні вимоги про визначення місця проживання дитини в сумі 840,80 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні, в порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при подачі позову. Враховуючи викладене, у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 840 грн. 80 коп., іншу частину судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial