Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису) недійсним та скасування його державної реєстрації. В обґрунтування свої позовних вимог вказала, що у відповідності до державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЧР № 042002 від 21.01.2003 року, виданого на підставі рішення № 7 Безпечнівської сільської ради народних депутатів від 21 лютого 2002 року, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 3,4099 га, кадастровий номер 7120981000:02:001:0463, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області. З огляду на зазначене позивачка має конституційне прав на володіння, користування та розпорядження своєю власністю на власний розсуд. Разом з тим, відповідач [PERSON] , який є в даному випадку емфітевтом, фактично з 16 грудня 2013 року і до цього часу без будь-яких законних підстав користується земельною ділянкою загальною площею 3,4099 га, яка була надана та на даний час є особистою приватною власністю [PERSON] , при цьому договір про встановлення емфітевзису відносно вказаної земельної ділянки від 16.12.2013 року, укладений між власником зазначеної земельної ділянки [PERSON] та відповідачем строком на 49 років, вона не підписувала, так як не підписувала і акт прийому - передачі зазначеної земельної ділянки. Однак, замість власника земельної ділянки [PERSON] , невідома їй особа підписала зазначений договір про встановлення емфітевзису відносно вказаної земельної ділянки площею 3,4099 га від 16.12.2013 року, а відповідач [PERSON] зареєстрував 17.12.2013 року вказаний договір встановлення емфітевзис строком на 49 років, де зазначено, що правокористувачем є емфітевт [PERSON] . Позивач [PERSON] зазначає, що ніколи не підписувала документи, в тому числі акт прийому - передачі ділянки від 06.12.2013 року, та навіть не знала, що є такі документи як договір емфітевзису та акт прийому - передачі і що він відповідним чином зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, і однозначно стверджує, що у всіх документах стоїть не її підпис. [PERSON] вважала, що є всі правові підстави для визнання оспорюваного договору про встановлення емфітевзису відносно зазначеної земельної ділянки від 16.12.2013 року недійсним, так як вона його не підписувала та навіть не знала до вересня місяця 2019 року про його існування. За вказаних обставин позивачка звернулася до суду з позовом та просила визнати: -договір про право користування земельною ділянкою загальною площею 3, 4099 га, кадастровий номер 7120981000:02:001:0463, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на тереттоьрії Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області( договір емфітевзису), укладений 16.12.2013 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , який 17.12.2013 року зареєстрований державним реєсмтрат ором [PERSON] у Жашківському районному управлінні юстиції Черкаської області, номер запису про інше право 3894751, недійсним, скасувавши його державну реєстрацію, а також стягнути з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати в повному обсязі. Ухвалою Жашківського районного суду від 05.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 24 березня 2020 року представником відповідача адвокатом Євичем С.П. на позовну заяву було подано відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису) недійсним та скасування державної реєстрації в повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказав, що у грудні 2013 року до відповідача звернулася [PERSON] з проханням взяти належну їй земельну ділянку в довгострокову оренду, він їй відмовив, проте вона наполягала укласти договір , мотивуючи це тим, що їй вкрай потрібні кошти для сплати кредиту за автомобіль, який придбав її син. Орендну плату вона просила виплатити їй за весь час оренди авансовим платежем. Сума 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень була запропонована позивачем [PERSON] . Договір про встановлення емфітевзису від 16 грудня 2013 року був підготовлений позивачкою [PERSON] , всі складові частини договору, а саме : назва договору, сторони, термін дії договору, предмет, права та обов`язки, оплата за користування земельною ділянкою, припинення договору та інші умови були вчинені позивачем [PERSON] .. До відповідача [PERSON] приїхала з повністю підготовленим та підписаним договором, який він лише прочитав і підписав, отримав копію та віддав [PERSON] кошти у сумі 45 000 грн. Крім договору він отримав від позивачки оригінал державного акту на вказану земельну ділянку та інші оригінали документів, які відносяться до даної земельної ділянки. 12 грудня 2013 року позивачка [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю в державного реєстратора Сліпачук Тетяни Сергіївни зареєструвала право власності на земельну ділянку і отримала витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності. 17.12.2013 року відповідач та позивач [PERSON] подали заяви про реєстрацію договору до державного реєстратора Сліпачук Т.С. і відповідно поданих заяв договір пройшов державну реєстрацію, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Позивач [PERSON] оспорює договір, який вона уклала 16.12.2013 року, тому вважає, що позивачем пропущено термін позовної давності, який визначений законом строком три роки, тобто він закінчився у 2016 році. 31.03.2020 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої вказала, що ніколи вона ніякої заяви не подавала до державного реєстратора Сліпачук Т.С. про реєстрацію договору або якоїсь іншої заяви. Оспорюваний договір про встановлення емфітевзису відносно вказаної земельної ділянки площею 3, 4099 га від 16.12.2013 року, яка належить їй на праві власності, вона також ніколи не підписувала і ніколи не бачила і не зустрічалася з відповідачем. Позивач стверджує, що замість неї, власника земельної ділянки, невідома їй особа підписала зазначений договір про встановлення емфітевзису відносно земельної ділянки 3,4099 га, від 16.12.2013 року, а відповідач [PERSON] , вже як емфітевт, або ж якийсь його представник їй наразі не відомо, зареєстрував 17.12.2013 року вказаний договір встановлення емфітевзису строком на 49 років, де зазначено, що правокористувачем є емфітевт [PERSON] . Що ж стосується пропущеного позивачкою терміну позовної давності, на які посилається та зазначає у відзиві на позовну заяву Євич С.П. , то позивач [PERSON] про укладений договір емфітевзису від 16.12.2013 року дізналася з інформаційної довідки, сформованої [PERSON] , лише 04.09.2019 року, а тому строк позовної давності нею не пропущений. У даному випадку, з моменту, коли позивачка [PERSON] довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила, не сплив трирічний строк позовної давності. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 03.07.2020 року прийнято справу до свого провадження. Ухвалою від 02.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Білан О.Є. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Євич С.П. просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом установлено, що [PERSON] являється власником земельної ділянки розміром 3,4099 га, кадастровий номер 7120981000:02:001:0463, яка знаходиться в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧР№ 042002 від 21 січня 2003 року (а.с.14) Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 16 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про встановлення емфітевзису, предметом договору є земельна ділянка площею 3,4099 гектара, розташована на території Безпечнівської сільської ради (за межами населеного пункту) Жашківського району Черкаської області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка належить власнику на підставі витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2013 р. № 12.12.2013 р. № 14446488. Кадастровий номер земельної ділянки - 7120981000:02:001:0463( а.с.16-17). Згідно акту прийому - передачі земельної ділянки від 16 грудня 2013 року, [PERSON] передає [PERSON] в користування земельну ділянку (кадастровий номер 7120981000:02:001:0463) площею 3,4099 га (рілля), що розташована а адміністративних межах Безпечнівської сільської ради (за межами населеного пункту) (а.с.18). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 17.12.2013 року державним реєстратором Сліпачук Т.С. зареєстровано договір про встановлення емфітевзису (індексний номер 9157591 від 17.12.2013) строк дії - 49 років. Правокористувач - [PERSON] (а.с.15). У ході підготовчого розгляду за клопотанням позивача ухвалою суду від 09.10.2020 р. провадження у справі було зупинено та призначено судово-почеркознавчу експертизу. З висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 12.03.2021 р. № 28840-28842/20-32 вбачається, що підпис від імені [PERSON] у графах «Власник» на стор. 1,2,3 договору про встановлення емфітевзису з емфітевтом [PERSON] від 16.12.2013 на земельну ділянку загальною площею 3,4099 га, кадастровий номер 7120981000:02:001:0469, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, яка їй належить на праві власності, строк на 49 років, виконі не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі « [PERSON] » в акті прийому - передачі земельної ділянки (кадастровий номер 7120981000:02:001:0463), площею 3,4099 га (рілля), що розташована в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради (за межами населеного пункту), виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.116-124). Таким чином, у досліджуваних спірних правовідносинах встановлено відсутність волевиявлення учасника правочину (позивача), яке б відповідало його внутрішній волі, яка мала бути спрямована на реальне настання певних правових наслідків, що обумовлені таким правочином. За відсутності відповідного волевиявлення учасника правочину такий правочин не спричиняє виникнення у цієї особи як прав, так й обов`язків, обумовлених змістом такої домовленості. Оскільки позивач [PERSON] не підписувала спірний договір про встановлення емфітевзису, згоди та повноважень на укладання й підписання договору іншій особі не надавала, є всі підстави вважати доведеною відсутність у позивача волевиявлення на укладання спірного договору встановлення емфітевзису. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.320 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власнику. Право власності є непорушним. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.3 ч. ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст. ст. 6, 627 ЦК України). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року ( справа № 145/2047/16-ц) наведено наступний правовий висновок : Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання договору про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису) недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині. Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, ч. 5 т. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи встановлено що договір про встановлення емфітевзису зареєстрований 17.12.2013 року державним реєстратором Сліпачук Т.С. (індексний номер 9157591 від 17.12.2013) строк дії - 49 років. Правокористувач [PERSON] (а.с.15). Однак, суд вважає обґрунтованим клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору про встановлення емфітевзису, оскільки суд розцінює критично твердження позивача про те, що вона дізналася про існування договору про встановлення емфітевзису лише 04.09.2019 року. Позивачці було відомо, що їй належить на праві власності земельна ділянка розміром 3,4099 га, кадастровий номер 7120981000:02:001:0463, яка знаходиться в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧР№ 042002 від 21 січня 2003 року. В період часу з 16.12.2013 року до моменту звернення до суду (03.02.2020) року позивачка в силу своєю байдужості не цікавилася, де перебуває її земельна ділянка і хто її використовує. Строк позовної давності розпочався з наступного дня після настання події, з якою пов`язано початок обчислення позовної давності - 18.12.2013 року. Тобто, [PERSON] повинна була звернутися до суду протягом встановленого ст.257 ЦК України 3 років, а саме до 18.12.2016 року. Натомість, позивач звернулася до суду з позовною заявою 03.02.2020 року. Доводи представника позивача про те, що початком строку позовної давності є 04.09.2019 року є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору встановлення емфітевзису також слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed