Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - Центр надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] зазначила, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою крім позивача зареєстрований також онук позивача [PERSON]. Відповідач не проживає за місцем реєстрації в зазначеній квартирі з 2016 року, мешкає у Російській Федерації. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, оскільки відповідач не проживає з 2016 року у вказаній квартирі і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що онук з 2016 року не мешкає за місцем реєстрації, комунальні послуги сплачувати не допомагає. Онук є співвласником квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. У судовому засіданні третя особа [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник третьої особи ЦНАП у м. Сєвєродонецьку в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, рішення прийняти на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON], чоловік позивача [PERSON] (помер), треті особи: [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить їм на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1993, виданого Житлово-комунальною конторою концерну «Луганськбуд». Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 28475 від 04.07.2018 станом на 04.07.2018 за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Як вбачається з копії акту про встановлення факту проживання/не проживання/ № 898 від 10.07.2018 року, затвердженого директором КП «Єдиний розрахунковий центр м. Сєвєродонецька», в квартирі за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], окрім неї з 23.09.2016 ніхто не проживає. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] є співвласником вищевказаної квартири, права користування якою його просить позбавити позивач. Отже, з вищенаведеного суд доходить висновку, що, оскільки відповідач є співвласником квартири, то визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] призведе до обмеження останнього у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні. Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, згідно з яким та обставина, що відповідач був відсутній у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчить про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності на нього або втрати права користування своєю власністю. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Таким чином, враховуючи, що рішення суду має бути ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України, оскільки відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог ст. 319, 321 ЦК України, а тому не може бути позбавлений іншим співвласником права користування своєю власністю. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи - Центр надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, [PERSON], [PERSON], слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що ухвалою суду від 29.11.2018 позивача [PERSON] було звільнено від сплати судового збору та у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, а тому вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed