Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за нею права власності. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що 04.10.1996 року між [PERSON] та нею був укладений договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку №133, розташованого по вул. Папаніна в м. Ізмаїлі Одеської області, який посвідчений представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїлі, про що був зроблений запис в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1538. Всі умови угоди до її реєстрації на біржі виконані, позивачем проведений повний розрахунок, а продавцем в свою чергу передано необхідну документацію на зазначену частину будинку, отже, претензій відносно виконання умов договору немає. З моменту укладення договору вона відкрито володіє та користується частиною житлового будинку. Про те, що укладений договір потребував нотаріального посвідчення позивачу стало відомо лише тепер. Оскільки договір, на підставі якого вона придбала частину будинку, нотаріально не посвідчений, вона позбавлена можливості розпоряджатися нею. Сторони, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Позивач направила представника з належним чином посвідченими повноваженнями. Відповідач клопотання про відкладення розгляду справи не надіслала, своєї думки щодо позову не висловила. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 04.10.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку №133, розташованого по вул. Папаніна в м. Ізмаїлі Одеської області, який посвідчений представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїлі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №1538 (а.с.6). Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне його виконання: до підписання договору купівлі-продажу відповідачка одержала від позивача гроші в сумі 218 гривень, а остання вселилася у придбану частину житлового будинку і відкрито користується нею по даний час. На час розгляду справи зазначений договір не оскаржений і не скасований. Згідно довідки КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №27 від 12.01.2017 року власником 1/4 частини житлового будинку №133, розташованого по вул. Папаніна в м. Ізмаїлі Одеської області, є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Одеською товарною біржею 04.10.1996 року за №1538 (а.с.24). Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. \~ Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. \~ Так, нормами ст.47 ЦК УРСР 1963 р., діючими на момент укладення договору купівлі - продажу, встановлювалося, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, передбачених законом та недотримання в цих випадках нотаріальної форми угоди, тягне за собою її недійсність, але якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року за №1956-ХІІ угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зі змісту ч.2 ст.11 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року за №697-ХІІ, який діяв на час укладення угоди, слідує, що громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. На час укладення угоди діючим законодавством не була встановлена заборона укладати договори купівлі-продажу квартир на біржі. Це також підтверджується положеннями Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року за №121, де в переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, зазначені договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Відповідно до п.49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (04.10.1996 року), договір-купівлі продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на жилий будинок, що відчужується. Приймаючи до уваги, що обидві сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу частини житлового будинку, зареєстрували його на товарній біржі, що не суперечило ч.3 ст.9 ЖК УРСР, суд доходить висновку про можливість визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним відповідно до ст.47 ЦК УРСР і визнання за позивачем права власності на придбаний обєкт нерухомості.

Outcome: approved