Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання в одній сімї та про зміну черговості одержання права на спадкування. В обгрунтування позову зазначила, що 23 січня 2017 року помер [PERSON], з яким вона проживала однією сімєю більше пяти років у м. Ізяслав по вул. Костельній, 19. За життя [PERSON] набув право власності на зазначений житловий будинок, і будинок в даний час є обєктом спадкування. Позивачка є спадкоємцем четвертої черги за законом, а в липня 2017 року до нотаріальної контори подала заяву про прийняття спадщини [PERSON] відповідач у справі, яка приходилася дочкою для спадкодавця. [PERSON] зазначає, що все життя вона опікувалася своїм чоловіком [PERSON], особливо останні роки, з огляду на ту обставину, що він важко хворів. Враховуючи наведене, позивачка просить встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] більше п'яти років до дня його смерті та визнати її право на спадкування із спадкоємцем першої черги [PERSON]. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити. Представники відповідачки [PERSON], адвокат [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на його безпідставність. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно із частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Аналізуючи зміст даної норми закону, можна дійти висновку, що при вирішенні питання про зміну черговості спадкування, позивач має довести суду факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу не менше п'яти років та перебування спадкодавця в безпорадному стані, який або обумовлений похилим віком, тяжкою хворобою, каліцтвом, інвалідністю, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує сторонньої допомоги та догляду. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Ізяславським районним відділом реєстрації актів цивільного стану 24 січня 2017 року, [PERSON] помер 23 січня 2017 року в м. Ізяслав у віці 62 роки. Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивачка [PERSON], яка тривалий час проживала із спадкодавцем однією сімєю, та його дочка [PERSON]. У судовому засідання встановлено, що позивачка дійсно протягом близько 30 років проживала спільно із [PERSON] однією сімєю. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]М у своїх пояснення суду ствердили, що [PERSON] близько тридцяти років проживав разом із позивачкою, останні роки життя мало рухався, оскільки у нього хворіли ноги, і вони часто виконували його прохання сходити в магазин тощо. Із пояснень учасників сторін провадження, свідків, слідує, що [PERSON] до дня смерті 2 роки отримував пенсію, в лікарню з приводу важких захворювань не звертався. Доказів, що підтверджують його безпорадний стан та те, що він потребує сторонньої догляду, матеріали справи не містять. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем на підтвердження своїх вимог суду не надано будь-яких доказів, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 1217, 1223, 1258, 1259, 1264 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed