Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про вселення. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2019 року після смерті своєї матері [PERSON] . Іншу частину цієї квартири успадкували відповідно по 1/3 частки відповідач [PERSON] та батько позивача [PERSON] . Батько [PERSON] помер [INFO] про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 16 січня 2012 року. Після смерті батька позивач спадщину прийняла, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. Квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат та має загальну площу - 49,1 кв.м. У 2019 році [PERSON] та її троє дітей переїхали у м. Вінницю, мають зареєстроване місце проживання у даній квартирі. Однак відповідач, заперечуючи щодо їх проживання у квартирі, чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, змінила замки, встановила охорону та, за твердження позивача, періодично здає квартиру в найм. [PERSON] фактично позбавляє позивача можливості користуватися належною їй квартирою, мирним шляхом вирішити питання неможливо, незважаючи на неодноразові намагання. За таких обставин [PERSON] просила вселити її та трьох неповнолітній дітей у спірну квартиру. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі. Правом подання відзиву на позовну заяву [PERSON] не скористалася. У судовому засіданні позивач [PERSON] , її представник - адвокат Велігура В. М. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. Представник відповідача - адвокат Камінський О. М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Надаючи пояснення, вказує про невірне обрання позивачем способу захисту своїх прав. Вважає, що вселення позивача до квартири разом із дітьми суперечитиме як інтересам самих дітей, різних за статтю, так і інтересам третіх осіб, що винаймають спірну квартиру, так і самій відповідачці. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2019 року після смерті [INFO] [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 серпня 2019 року №177311995. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2019 року спадкоємцями іншої частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] є донька померлої відповідач [PERSON] та чоловік померлої [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 січня 2012 року. За даними довідки приватного нотаріуса Піщанського районного нотаріального округу Вінницької області від 30 жовтня 2019 року №273/0-16 до майна померлого [PERSON] заведено спадкову справу. [PERSON] заяву про прийняття спадщини подала 26 березня 2012 року. Згідно відтиску штампу у паспорті [PERSON] її місце проживання зареєстроване в квартирі [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] складається з трьох кімнат житловою площею 13,9 кв.м, 11,5 кв.м та 7,9 кв.м, загальною площею 49,1 кв.м. Позивач [PERSON] є матір`ю трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Із довідок про реєстрацію місця проживання особи від 22 серпня 2019 року №49331 та № 49337, від 09 вересня 2019 року №53090, виданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, місце проживання дітей разом із матір`ю зареєстроване у спірній квартирі. Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджується представником відповідача, позивач разом із дітьми хоч і зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , однак, у зазначеній квартирі не проживають. Відповідач як співвласник квартири фактично користується нею одноосібно та заперечує щодо можливості проживання у квартирі позивача та її дітей. Крім того, за повідомленням ПП «Фортеця-Гарант» від 23 жовтня 2019 року № 33/19 [PERSON] встановила охоронну систему на зазначену квартиру та уклала договір про надання охоронних послуг від 28 серпня 2019 року №80/19/1. Відтак для позивача існують перешкоди з боку відповідача в користуванні квартирою, власником якої вона є. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Право кожного на житло гарантоване ст. 47 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначений цією статтею спосіб. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. При цьому факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачем за цим позовом може бути особа, законний інтерес або право якої порушено. Зважаючи, що відповідачем створено перешкоди позивачу в користуванні спірною квартирою [ADDRESS] , позивач позбавлена доступу до квартири, частка в якій належить їй на праві власності, тому вбачається необхідним захистити порушені майнові права позивача та наявність достатніх підстав для вселення позивача та трьох її дітей у вищезазначену квартиру. При цьому суд не погоджується із доводами представника відповідача щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту порушеному праву, оскільки матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Такий правовий висновок ґрунтується на неодноразових висновках як Верховного Суду України, так і Верховного Суду. Відповідно до п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний засіб правового захисту в свою чергу повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. З огляду на вказані положення та зважаючи, що предметом спору є житлове приміщення, порушення цивільного права позивача підлягає судовому захисту і в спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Суд також критично оцінює аргументи представника відповідача адвоката Камінського О. М. щодо порушення в разі вселення позивача прав третіх осіб. Відповідачем не надано жодних доказів щодо наявності будь-яких договірних відносин із іншими особами стосовно спірного житлового приміщення та згоди позивача на встановлення таких відносин. Відтак у суду об`єктивно відсутня можливість надати правову оцінку таким доводам. Разом із тим, визначені позивачем позовні вимоги спрямовані на відновлення її порушеного права, а саме на поновлення права володіння та користування нею житловим приміщенням, власником якого вона є, що не може залежати від речових прав інших осіб, які є похідними від права власності. Щодо його твердження, що вселення порушуватиме права дітей позивача, які є різними за статтю та вселяться в одну кімнату, то вказане не заслуговує на увагу. Суд звертає увагу, що предметом позовних вимог в цій справі є вселення позивача як власника квартира та її дітей до цього помешкання, а не надання житла в державному чи громадському житловому фондах, при виділенні житлової площі в яких не допускається заселення в одну кімнату осіб різної статі, яким виповнилося більше дев`яти років, крім подружжя. Крім того, судом не встановлено існування встановленого порядку користування квартирою. Щодо твердження представника відповідача, що вселення порушуватиме права відповідача, то суд звертає увагу, що як відповідач, так і позивач є власником цієї квартири, а тому сторони мають в рівній мірі право на володіння, користування та розпорядження нею. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволений в повному обсязі, тому з відповідача [PERSON] . га користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн. Питання розподілу витрат на правничу допомогу, про які заявлено позивачем до закінчення судових дебатів, суд вирішує з урахуванням положень ч.8 ст.141, ч.7 ст.265 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved