Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб [PERSON], Сьомої одеської державної нотаріальної контори, уточнивши якій просить встановити факт її постійного проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 27 листопада 1989 року по день його смерті, яка наступила [INFO], встановити факт створення спільної сумісної власності між нею та [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS], визначити ступень її участі в створенні спільної сумісної власності з [PERSON] встановивши, що їх частки є рівними в квартирі [ADDRESS], визнати за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як її частку в спільній сумісній власності з [PERSON], померлим 22 вересня 2004 р., визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 17 червня 2005 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири [ADDRESS], визнати право власності за [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування по закону, після смерті [PERSON], померлого [INFO], визнання права власності, визнати за [PERSON] прав власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON], після розлучення вони продовжували жити однією сім'єю і в період такого проживання без реєстрації шлюбу на спільні кошти придбали нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON]. Позивачка вважає, що квартира є спільною власністю її та [PERSON], оскільки своєю працею та коштами вона брала рівну з [PERSON] участь у придбанні квартири, яка набута внаслідок створення спільної сумісної власності. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала та показала суду, що з 27.06.1970 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають доньку [PERSON]. 27.11.1989 року їхній шлюб розірвано, але незважаючи на це вони проживали однією сім'єю з [PERSON] до дня його смерті - [INFO] без реєстрації шлюбу. Позивачка вказує, що вони не перебували в будь-якому іншому шлюбі, між ними існували відносини, які притаманні подружжю, бо вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні обов'язки та права. З [PERSON] вони вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та спільні витрати, вони піклувалися один про одного, виховували разом онуків, тобто складали одну сім ю. Проживаючи з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на спільні гроші вони придбали квартиру [ADDRESS], яка являється їх спільною сумісною власністю, але була оформлена на [PERSON]. Своєю працею, своїми коштами вона приймала участь у придбанні квартири, її участь у створенні спільної сумісної власності складає половину вартості спільного майна, так як її витрати при придбанні з [PERSON] були рівними. З зазначених вище підстав, викладених і в уточненій позовній заяві, просить задовольнити її позов в повному обсязі. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник [PERSON] звернула увагу суду, що у зв'язку з тим, що квартира придбана до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності СК України, необхідно згідно до статті 256 ЦПК України встановити факт проживання однією сім'єю, факт створення спільної сумісної власності. Встановлення даних фактів необхідно для визнання права власності на частину квартири. Представник [PERSON] вважала доведеними їхньою стороною вимог про встановлення зазначених фактів та вважала за необхідне врахувати положення ст.17 Закону України «Про власність», який діяв на час придбання спільної квартири, тому саме ця правова норма повинна бути застосована при вирішенні спору. Також представник позивачки пояснила, що [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина тільки на ? частину квартири. 17.06.2005 року дочка [PERSON] - [PERSON], та [PERSON] - мати [PERSON], одержали свідоцтво про право на спадщину за законом по ? частини квартири як спадкоємці першої черги. Даними свідоцтвами порушено право [PERSON] на ? частину квартири, у зв'язку з чим ці свідоцтва мають бути визнанні недійсними, тому що спадкоємці [PERSON] мали успадковувати тільки ? частину квартири на двох. Проте, у зв'язку з тим, що [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина на ? частину квартири, спадкоємцем на яку за заповітом є [PERSON], тому право власності на цю частину слід визнати у порядку спадкоємства після смерті [PERSON] за [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги своєї матері [PERSON] визнала в повному обсязі та показала суду, що її батьки [PERSON] та [PERSON] все своє життя прожили разом, а їхнє розлучення у 1989 році було викликано більш можливістю батька отримати на підприємстві де він працював квартири, ніж тим, що між ними погіршилися стосунки як між подружжям. Мати завжди працювала, в тому числі і у вільний від основної роботи час на проминку «Сьомий кілометр», тому мала дохід рівний заробітку батька, а може навіть і більший. З значених вище підстав [PERSON] вважає, що вклад [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] є достатнім для того, щоб за нею було визнано право власності на ? частину квартири. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала повністю і не заперечувала проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги вважали необґрунтованими і просили відмовити в їх задоволенні. Пояснили, що відсутні правові підстави для визнання спірної квартири спільною власністю позивачки та померлого [PERSON], оскільки квартира була придбана не під час перебування в шлюбі, а позивачка не мала самостійного доходу, необхідного для придбання квартири у рівних з [PERSON] частках. Стосовно вимоги про визнання факту проживання однією сім'єю, то, на їх думку, відсутня мета встановлення цього факту, оскільки для спірних правовідносин щодо права власності на спірну квартиру він не має правового значення. Третя особа на стороні відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, погоджуючись з позицією відповідача [PERSON] та його представника. Третя особа на стороні відповідачів - Сьома одеська державна нотаріальна контора повідомлена про час та місце слухання справи належним чином, представник в судове засідання не з'явився, правову позицію щодо позовних вимог не висловив. Заслухавши позивачку та її представника, відповідачку [PERSON], відповідача [PERSON], представників відповідачів, третю особу - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 27 червня 1970 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб. Від шлюбу у [PERSON] і [PERSON] народилась донька [PERSON], яка після одруження має прізвище - [PERSON]. 27 жовтня 1989 р. Малиновським районним судом м. Одеси прийнято рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], яке набрало законної сили 8 листопада 1989 р. Як вбачається з мотивувальної частини рішення Малиновського районного суду від 27.10.1989 року, судом встановлено, що в сім'ї склалися ненормальні стосунки, оскільки з 1985 р. позивачка підозрює, що відповідач порушує подружню вірність, сторони неодноразово припиняли сімейні відношення, примирення були короткотерміновими, а з січня 1989 р. вони сімейні стосунки не підтримують, проживають окремо, на примирення позивачка не згодна. У зв'язку з чим суд дійшов висновку, що подальше спільне проживання подружжя неможливе та про неможливість збереження сім'і. Сторони отримали свідоцтво про розірвання шлюбу в органах РАГСу, про що складено актовий запис про розірвання шлюбу № 875 від 22 листопада 1989 року. В судовому засіданні [PERSON] неодноразово пояснювала, що фактичною причиною розірвання їхнього з чоловіком шлюбу, стала можливість отримати [PERSON] квартири від підприємства на якому він працював, але разом з тим, розлучення не було фіктивним. [PERSON] розповіла суду, що вже після розлучення [PERSON] отримав від Одеської залізниці однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивачка пояснила, що на протязі декілька років в даній квартирі робили ремонт на спільні гроші, частину грошей витрачених на ремонт позичали у батьків цивільного чоловіка їхньої доньки [PERSON]. У березні 1998 року [PERSON] приватизував дану квартиру, в цьому ж році вказана квартира була продана. Як вбачається з договору № 98/00031 купівлі-продажу нерухомого майна від 10 квітня 1998 року, укладеного на Чорноморській Товарній біржі, [PERSON] «Продавець» продав, а [PERSON] та [PERSON] придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] Згідно з даним договором зазначена квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № Ж-672, виданого Одеською залізницею 23 березня 1998 року, зареєстрованого в Одеському БТІ та РОН в книзі 270 пр. на стр. 75 під р № 2598, продаж вчинено за 26343 (двадцять шість тисяч триста сорок три) гривні. В договорі зазначено, що Продавець у відповідності до ст.229 ЦК України свідчить про відсутність прав третіх осіб на нерухоме майно яке ним відчужується. З цих підстав суд приходить до висновку, що при підписання договору купівлі-продажу 10 квітня 1998 року квартири [ADDRESS], [PERSON] засвідчив, що ніхто крім нього не має майнових або будь-яких прав на вказану квартиру, в тому числі і [PERSON]. Як вбачається з договору купівлі-продажу № 23953 укладеного 19 червня 1999 року на Одеській Товарній біржі, [PERSON] «Продавець» - продав, а [PERSON] « Покупець» купила квартиру [ADDRESS]. Згідно з даним договором зазначена квартира належала на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Центральній Одеській біржі 14 квітня 1998 року під № 4433, зареєстрованого в БТІ та РОН м. Одеси 20.04.1998 року під реєстровим номером 12 на стр. 193 в реєстровій книзі 246 пр.. Квартира продана за 4013 гривень. 12 липня 1999 р. [PERSON], придбав у власність квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором № 23968 купівлі - продажу даної квартири, зареєстрованим Одеською товарною біржею. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі № 9допк-186, номер запису 240. Проаналізувавши вищезазначені договори купівлі-продажу нерухомого майна суд приходить до висновку, що основна сума грошей витрачених [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] була отримана ним внаслідок реалізації приватизованої у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію житлового фонду» квартири [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть [NUMBER], виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси 23 вересня 2004 року. Як вбачається з листа № 3151/ 02-14 від 15.06.2009 року підписаного завідуючою Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою, нотаріальна контора сповіщає, що з заявою про прийняття спадщини щодо майна [PERSON], який помер [INFO] звернулися: - 13.01.2005 року - його дочка [PERSON], що проживає в [ADDRESS]; - 21.01.2005 року - його мати [PERSON], що проживала в [ADDRESS]. Державний нотаріус у зв'язку з викладеним, повідомляє, що була заведена спадкова справа № 33/ 2005 та 17.06.2005 за реєстровими № № 3-2625,3-2628 видані свідоцтва про право на спадщину на спадкову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 27.10.2005 року за реєстровими № 3-4774, 3-4777 видані свідоцтва про право на спадщину на легковий автомобіль. З заяви [PERSON] від 13.01.2005 року до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини що відкрилася після смерті її батька [PERSON] випливає, що [PERSON] при заповненні заяви вказала, що інших спадкоємців у батька крім неї не має. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що не вказала про мати, тому що вони з батьком не перебували у законному шлюбі, а бабуся - [PERSON] запевнила її, що не має намір звертатися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина. В ході розгляду даної справи також встановлено, що 17 червня 2005 р. державним нотаріусом Сьомої одеської нотаріальної контори Міхальовою Л. І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки майна померлого [PERSON] його матері [PERSON], яке складається з квартири під номером [ADDRESS] 17 червня 2005 р. державним нотаріусом Сьомої одеської нотаріальної контори Міхальовою Л. І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки майна померлого [PERSON] його доньці [PERSON], яке складається з квартири під номером [ADDRESS] Матеріалами спадкової справи підтверджується, що свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку майна [PERSON], видані [PERSON] за її згодою. З цих підстав, з врахуванням матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] а також заяв [PERSON] якою вона фактично підтвердила відсутність прав своєї матері [PERSON] щодо майна померлого батька - [PERSON], суд приходить до висновку про законність свідоцтв про право на спадщину за законом виданих 17 червня 2005 р. державним нотаріусом Сьомої одеської нотаріальної контори Міхальовою Л. І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки майна померлого [PERSON] його матері [PERSON], яке складається з квартири під номером [ADDRESS] З врахуванням викладених вище висновків, проаналізувавши матеріали справи суд також приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України, оскільки спірне нерухоме майно придбано до введення в дію Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 22 КпШС України «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». Тобто спільним майном подружжя є тільки майно, яке придбане під час шлюбу. Верховний Суд України у постанові по справі 6-135цс13 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 липня 2013 року від 25 грудня 2013 року, зазначив, що «Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними». У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. З такого по суті розуміння закону виходив суд касаційної інстанції в наданому для порівняння судовому рішенні від 4 липня 2012 року (№ 6-14503св12). Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку що відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» для визнання за позивачкою права власності на половину майна, придбаного до 1 січня 2004 року, необхідно встановлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідно до частини першої ст. 360-7 ЦПК України, «1. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України». З цих підстав, суд при розгляді даної справи робить акцент на дослідженні доведеності позивачкою обставин, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, а не на доведеності обставин проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Позивачка [PERSON] вважає, що спільною працею, внаслідок якої була придбана спірна квартира є внесені нею грошові кошти, які вона заробила працюючі у фізичної особи - підприємця, та в Одеській філії ВАТ «Укртелеком». На підтвердження цих обставин надано довідку, видану 3 березня 2008 р. фізичною особою - підприємцем [PERSON] про те, що вона працювала реалізатором на «Промринку 7 км» в період з 1 лютого 1995 р. по 1 березня 1999 р. Розмір виплаченої заробітної плати ФОП [PERSON] працівнику [PERSON] за вказаний період не зазначений. Суд не приймає цю довідку як доказ отримання позивачкою доходів від роботи у ФОП [PERSON], оскільки як вбачається з довідок ДПІ в Київському районі м. Одеси, ДПІ у Приморському районі м. Одеси, в період з 1 лютого 1995 р. по 25 січня 1999 р. [PERSON] не був зареєстрований як приватний підприємець, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП йому видане тільки 7 квітня 2000 р., і відсутні будь-які відомості про сплату [PERSON] податків за [PERSON] Договір на обслуговування та охорону контейнера на контейнерному комплексі ТОВ «Промтоварний ринок» (7 км) укладено з ФОП [PERSON] тільки 10 лютого 2001 р. Також, згідно довідки, наданої Одеською філією ВАТ «Укртелеком», режим роботи [PERSON] на посаді фотооператора в період з 7 лютого 1983 р. по 31 березня 2003 р. носив цілодобовий характер. Цілодобову працю на посаді оператора по 2003 рік до часу виходу на пенсію, [PERSON] підтвердила в судовому засіданні 05.02.2015 року особисто. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] не могли пояснити, який саме розмір доходів мала позивачка в період проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу, а свідок [PERSON] пояснила, що позивачка взагалі не працювала. З цих підстав суд не приймає пояснення свідків як доказ того, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці позивачки та [PERSON] В судовому засіданні в якості свідка допитаний цивільний чоловік [PERSON] - [PERSON], який розповів суду, що проживав разом з [PERSON] на протязі десяти років, вони мають спільну дитину. [PERSON] та [PERSON] завжди проживали разом однією сім'єю, йому також відомо, що батьки дружини позичали гроші на ремонт квартири у його батьків, а потім борги віддавали. Взагалі зміст пояснень вказаного свідка зводився до загальної характеристики відносин які склалися між сторонами по справі і сенсі ст.ст. 58,59 ЦПК України не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки вони не стосуються предмету доказування, які повинні бути підтверджені певними засобами доказування. Будь-яких інших належних та допустимих доказів отримання позивачкою доходу, достатнього для спільного придбання спірної квартири в рівних частках з [PERSON] під час проживання з ним без реєстрації шлюбу до придбання спірної квартири, суду не надано. У зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів розміру отриманих доходів як позивачки, так і [PERSON] під час спільного проживання до придбання спірної квартири, суд не має можливості визначити будь-який розмір часток внесків позивачки у придбання спірної квартири. Зазначене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту створення спільної сумісної власності між позивачкою та [PERSON] на спірну квартиру, визначення ступеню участі позивачки в створенні спільної сумісної власності, визнання за нею права власності на 1/2 спірної квартири, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] та його представник заявили про застосування позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 17 червня 2005 року Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON]. Свою заяву обґрунтовують тим, що строк позовної давності, встановлений ЦК України складає 3 роки з дня, коли особа дізналась, або могла дізнатися про порушення свого права. Як пояснила [PERSON], їй було відомо про наявність оспорюваного свідоцтва негайно після його видачі нотаріусом. Тому, на думку [PERSON], та його представника, позивач мала звернутися до суду з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я [PERSON] 17 червня 2005 р. не пізніше 17 червня 2008 р. [PERSON] звернулась до суду з такими вимогами 15 квітня 2009 р., тобто після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування позовної давності, оскільки позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я [PERSON] 17 червня 2005 р., не доведена. Відповідно до абзацу третього п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення в цивільній справі», «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього». Тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я [PERSON] 17 червня 2005 р., не у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, а у зв'язку із безпідставністю такої вимоги. Судовому засіданні також встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується актовим записом про смерть № 8297 від 20 жовтня 2008 р. першого Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. 29 листопада 2008 р. онук померлої [PERSON] [PERSON] звернувся до Сьомої одеської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. 7 квітня 2009 р. онука померлої [PERSON] звернулася до Сьомої одеської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На підставі заяв про прийняття спадщини була відкрита спадкова справа № 1599/08. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 1 серпня 2008 р. [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON], а [PERSON] позбавила спадщини. Свідоцтва про право на спадщину до майна [PERSON] не видавалося. Позивачка [PERSON] разом з вимогами про встановлення фактів проживання однією сім'єю, створення спільної сумісної власності, визначення ступеня участі в створенні спільної сумісної власності та встановлення часток рівними, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними та визнання права власності на частину квартири, заявила вимоги про визнання права власності на частку у спірній квартирі за [PERSON] та [PERSON], які не можуть бути задоволені, оскільки такі особи з цими вимогами до суду не зверталися, і не надавали повноважень позивачці на звернення з такими позовними вимогами в їх інтересах. Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю позивачки з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 27 листопада 1989 р. по день його смерті, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав. Проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є перебуванням у фактичних шлюбних відносинах. Як вбачається з довідки - витягу з домової книги про стан сімї та прописку [PERSON], [PERSON] з 19.11.1999 року був зареєстрований та постійно проживав у [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сімї наймача ізольованої квартири ( одноквартирного будинку ) та займані ними приміщення у квартирі за адресою [ADDRESS] основним квартиронаймачем є [PERSON] яка зареєстрована у вказаній квартирі з 24.11.1997 року. [PERSON] в судовому засіданні 05.02.2015 року на питання суду відповіла, що проживає у [ADDRESS], де проживала все своє життя. Разом з тим, позивачкою в якості доказу проживання однією сім'єю з [PERSON] надана довідка № 485 від 22.03.2012 року видана дільницею № 4 КП ЖКС «Черьомушки» про те, що [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] з чоловіком [PERSON] без реєстрації з 1990 року по день його смерті -21.09.2004 року. Вказана довідка критично оцінюється судом, тому що має запис, що складена зі слів сусідів, анкетні дані та адреси яких не записані, та крім того відомості в даній довідці спростовуються іншими документами, що знаходяться в матеріалах справи та частково поясненнями самої позивачки, яка неодноразово пояснювала, що разом з чоловіком після розлучення мешкали за різними адресами. Відповідно до [PERSON] 6 ЦПК України, заяви про встановлення факту, що мають юридичне значення розглядаються судами в порядку окремого провадження, і тільки якщо з такої заяви вбачається спір про право, вони мають розглядатися в порядку позовного провадження - частина четверта ст. 256 ЦПК України. Згідно п. 1 частини першої ст. 258 ЦПК України, «1. У заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою». Тобто суд встановлює факт, який має юридичне значення тільки у випадку, якщо заявник доведе, що це йому необхідне для захисту якогось права. Як зазначила позивачка в позовній заяві та пояснила в судовому засіданні, встановити факти проживання однією сім'єю їй необхідно для визнання права власності на частину квартири придбану ними з [PERSON] 12 липня 1999 року. Встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу передбачено ст.256 ч.1 п.4 ЦПК України, так як правило здійснюється з метою розподілу спільно набутого майна (ст.74 СК України) або спадкування за законом ( ст.1264). Згідно з ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо ніше не встановлено письмовим договором між ними. Поняття сім ї наведено у ч.2 ст.3 СК України, де вказується, що сім ю складають особи, які спільно проживають , пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. В то й час згідно із ч.2 ст.21 СК проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Таким чином, чоловік та жінка, які проживають без реєстрації шлюбу, за певних обставин можуть вважатися сім'єю, але статусу подружжя не набувають. В ході розгляду справи позивачкою не заперечувалося, що при житті [PERSON] вона не ставила питання щодо розподілу спірної квартири, як спільно нажитого майна, не заявлялися і такі вимоги і до його спадкоємців. Позивачкою [PERSON] не заявляється вимог і до спадкування майна померлого [PERSON] Як вбачається з довідки-витягу з домової книги про стан сім'ї та прописку [PERSON], [PERSON] з 19.11.1999 року був зареєстрований та постійно проживав у [ADDRESS]. Таким чином, оскільки судом не встановлено правових підстав для визнання за позивачкою права власності на частку в спірній квартирі, то відсутні і підстави для встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з метою доведення обставин, необхідних для визнання за нею права власності на таку частку. Будь-якої іншої мети встановлення цього факту позивачкою не зазначено. Відмова в задоволені цієї позовної вимоги не перешкоджає позивачці звернутися до суду в порядку окремого або позовного провадження для встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з іншою метою. Тому суд не досліджує і не надає оцінку поясненням свідків та іншим доказам по справі щодо обґрунтованості доведення обставини - проживання позивачки з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки вони не мають правового значення при вирішенні цього спору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed