Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 01.07.2015року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти 15.07.2015року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбано майно, яке оформлено та зареєстровано на ім`я відповідача, а саме, трикімнатна квартира, загальною площею 63,5кв.м, житловою 37,5кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі звітом про незалежну оцінку, виконаним ТОВ «Оцінка 24» ринкова вартість квартири складає 180 000грн(п. 5 договору купівлі-продажу). Пунктом 19 договору підтверджено, що цей договір вчинений за згодою другого подружжя [PERSON] . На даний час сімейні відносини між ними припинилися остаточно, згоди на добровільний розподіл майна не досягнуто. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Аналогічне положення міститься в ч.3 ст. 368 ЦК України. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки квартира, як набута сторонами під час перебування в шлюбі не відноситься до переліку майна, яке є приватною власністю чоловіка та дружини, і придбана за договором купівлі-продажу, вона є спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного з них є рівними. Ні домовленістю, чи шлюбним договором не було визначено інший порядок поділу майна подружжя. З огляду на викладене, норми ст.ст. 60,69-71 СК України, ст. 368ЦК України позивач просила: визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільне майно та визнати за [PERSON] [INFO] право власності на 1\\2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 23.05.2018року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві на позов представник відповідача за дорученням [PERSON] позов не визнав, зазначивши, що незважаючи на те, що квартира придбана під час шлюбу, але була придбана за особисті кошти відповідача, які він для цієї мети накопичував більше 10 років, будь-які кошти [PERSON] не надавалися і фактично не могли бути надані. 02.07.2018року [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно вартістю 180\~000,00грн. В обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що 01.07.2015року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який на даний час фактично припинений. 15.07.2015року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого придбав за 149\~000 грн. на праві власності у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Незважаючи на те, що квартира придбана в період шлюбу, проте за особисті кошти [PERSON] , які він накопичував більше 10 років, будь-які кошти [PERSON] не надавалися. Позивач є військовослужбовцем Збройних сил України, проходив військову службу з 2001року, як на території України так і за межами України(зокрема, у країнах Тропічної Африки Сьєра-Леоне, Ліберія), що підтверджується контрактами на проходження військової служби. Внаслідок проходження служби в особливих умовах йому виплачувалося грошове забезпечення у підвищеному розмірі, що підтверджується довідками про заробіток та грошовими атестатами за 2001-2015 роки. Вказані грошові кошти були зараховані на поточний рахунок позивача та були зняті ним що підтверджується банківською випискою за контрактом за період з 01.06.2014року по 13.06.2017року, довідкою АТ «Укрексімбанк» від 12.06. 2018року №069-04/473, банківською випискою за період з 06.08.2014року по 13.06.2017року і частина зазначених коштів була направлена на придбання квартири [ADDRESS] . При цьому, спірну квартиру [PERSON] мав намір придбати ще в 2014 року, але укладення договору було ускладнено проходженням військової служби та початком антитерористичної операції на сході України. Більш того, сам шлюб між сторонами планувався в серпні 2015року, але на прохання [PERSON] та його участю в АТО укладення шлюбу відбулося раніше, в липні 2015року. [PERSON] не мала жодної можливості приймати участь у придбанні квартири, оскільки на момент придбання квартири не існувало спільного бюджету подружжя, доходи відповідачки в цей період становили 13\~526грн., жодних інших доходів, крім аліментів на дітей у неї не було, що підтверджується деклараціями за 2015-2016роки, які вона як державний службовець складала та подавала до Національного агентства з питання запобігання корупції. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, яке набуто за час шлюбу, але за кошти, які належали йому, їй особисто. Згідно з ч.7 ст.57 СК України , якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, квартира придбана за особисті пошти [PERSON] джерело та розмір яких підтверджено, а [PERSON] не надала доказів на підтвердження її матеріальної участі у придбані майна, тому відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] . На підставі викладеного, позивач просив, визнати за [PERSON] [INFO] , право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. Ухвалою суду 22.11.2018 року зустрічний позов об`єднано в одне провадження із первісним позовом. У письмових запереченнях проти зустрічного позову представник позивача за первісним позовом адвокат Сергет Ю.В. позов не визнала, зазначила, що до реєстрації шлюбу сторони проживали однією сім`єю з 2013року, вели спільне господарство, мали спільний побут, що підтверджують свідки [PERSON] , [PERSON] . Твердження [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти не відповідає дійсності і спростовується тим, що подружжя з часу спільного проживання з 2013 року сумісними зусиллями накопичували грошові кошти для придбання спільного житла. [PERSON] весь час працювала в Херсонському обласному центрі перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ і організацій на посаді завідувача лабораторій та мала основний заробіток. Більш того, подружжям було прийнято рішення про придбання житла, у зв`язку з браком коштів [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) 15.06.2015року під розписку взяла в боргу у [PERSON] грошові кошти в сумі 1300 доларів США, що еквівалентно на день складання розписки 27\~313грн. Пізніше 07.07.2015року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти на придбання квартири в сумі 2200 доларів США, що еквівалентно 46\~376грн. Зазначені кошти, в тому числі і власні заощадження [PERSON] були вкладені в придбання квартири. Грошові кошти, які були взяті в борг повернуті у повному обсязі, що підтверджується власноруч наданими позичальниками письмовими розписками. Після придбання квартири [PERSON] проводила комплекс ремонтно-будівельних робіт в квартирі, здійснювала суттєві покращення, а також зовнішнє утеплення стін за договором від 10.05.2017року, установку натяжної стелі за договором від 30.11.2016року №№92-93. Докази на які було зроблено посилання у відзиві не могли бути надані раніше, оскільки 08.03.2018року подружжям прийнято рішення про розлучення, [PERSON] забрала лише частково свої речі та домовилася з відповідачем, що інше майно забере пізніше. Однак, всупереч домовленості, позивач змушена була звертатися із заяву до Корабельного ВП ХВП ГУ НП в Херсонській області, що підтверджується висновком від 28.03.2018року. Серед особистих речей [PERSON] , окрім іншого були документи, в тому числі договори, розписки. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник адвокат Сергет Ю.В. наполягали на задоволенні позову, з підстав зазначених в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову . В судовому засідання позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представники адвокати Іпатов В.В., Хазов Ю.С. просили задовольнити зустрічний позов з підстав зазначених у позовній заяві, а в задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу , є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом. Судом установлено, підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами, що [PERSON] та [PERSON] з 2013 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки, в іншому шлюбі не перебували і в подальшому 01.07.2015 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №110. Від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO] . В період перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 15.07.2015року зареєстрованого в реєстрі № 11135 [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 63,5кв.м., житловою площею 37,5кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Вартість квартири за договором купівлі-продажу на дату вчинення правочину складала 149\~000,00грн. Шлюбні відносини між сторонами припинені в березні 2018року. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з\~частиною першою\~та другою\~статті 61\~СК України\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя\~може бути\~будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017року у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018року у справі №235/9895/15-ц від 05.04.2018року №404/1515/16ц, які суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, посилання позивача за зустрічним позовом, як на підставу визнання спірної квартири його особистою власністю на факт отримання ним грошових коштів достатніх для придбання квартири, сам по собі не свідчить про те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу лише за його особисті кошти. Із наявною в матеріалах справи довідки Філії АТ «Укрексімбанк» у м. Херсоні від 12.06.2018року №069-04/473 вбачається, що на депозитний рахунок № [NUMBER] за період з 02.03.2015року по 04.08.2015 року зараховані грошові кошти, які були видані [PERSON] на підставі довіреності від 06.10.2014 року від імені [PERSON] , рахунок закритий 04.08.2015 року. Грошові кошти, які надійшли на депозитний рахунок № [NUMBER] від 06.07.2016 року за період з 06.07.2016 року по 06.03.2018 року видані [PERSON] на підставі довіреності №128 від 17.05.2016 року від імені [PERSON] , рахунок закритий 06.03.2018 року. Зазначені обставини свідчать про те, що грошові кошти були зняті позивачкою за довіреністю відповідача уже після придбання спірної квартири і не можуть бути покладні в основу доказуванні придбання квартири за особисті грошові кошти позивача за зустрічним позовом, оскільки не прив`язані до вказаного договору в часі. Окрім того, даний факт підтверджує наявність між сторонами спільного побуту, взаємних прав та обов`язків. Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може буди вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.2 та ч.3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог за первісним позовом та про відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню з відповідача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору сумі 1800,00грн. На підставі викладеного, ст. ст. 57, 60-61, 69-71СК України, ст. 368,372 ЦК України,

Outcome: approved