Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 10 червня 1995 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу. Під час шлюбу за грошові кошти, одержані від продажу квартир в м. Стрий Львівської області, які належали [PERSON] та її матері [PERSON] , придбані квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Крім того, під час шлюбу подружжям за спільні кошти придбано майно, яке позивач вважає спільно нажитим, а саме: вантажно-пасажирський мікроавтобус «АВІА», державний номер [NUMBER] , вартістю 12\~000 грн.; автомобіль «Фіат-рітмо», державний номер іс [NUMBER] , вартістю 10\~400 грн.; автомобіль «Форд», державний номер [NUMBER] вартістю 17000 грн.; автомобіль «Фіат-рітмо», державний номер [NUMBER] , вартістю 4\~000 грн; масажне ліжко «нуга-бест», вартістю 15\~000 грн.; морозильну камеру «Беко», об`ємом 400 л., вартістю 4\~000 грн.; м`який куток бордового кольору, який складається з двох диванів та двох розкладних крісел, вартістю 8\~000 грн.; телевізор «JVS», вартістю 3\~000 грн.; телевізор «Грюндік», вартістю 2\~400 грн.; стінку меблеву, вартістю 1\~000 грн.; комп`ютер з монітором, вартістю 4\~000 грн.; пилосос з вологим прибиранням, вартістю 2\~500 грн.; мотоблок, вартістю 8\~000 грн. Відповідач проживає окремо, спільного господарства не ведуть. Згоди щодо добровільного поділу спільного майна не досягнуто. За вказаних обставин просила суд виділити їй та визнати право власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , а також поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на масажне ліжко «нуга-бест», вартістю 15000 грн.; морозильну камеру «Беко», об`ємом 400 л., вартістю 4000 грн.; м`який куток бордового кольору, який складається з двох диванів та двох розкладних крісел, вартістю 8000 грн.; телевізор «JVS», вартістю 3000 грн.; стінку меблеву, вартістю 1000 грн.; комп`ютер з монітором, вартістю 4000 грн.; пилосос з вологим прибиранням, вартістю 2500 грн. Уточнивши позовні вимоги та виключивши з їх обсягу вимоги щодо автомобілів: «Фіат-рітмо», державний номер [NUMBER] , «Форд», державний номер [NUMBER] , «Фіат-рітмо», державний номер [NUMBER] , просила виділити відповідачу у власність вантажно-пасажирський мікроавтобус «АVІА», державний номер [NUMBER] , вартістю 12000 грн. У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , просив визнати за ним право особистої приватної власності на частину спільно набутого майна подружжя: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 137,5 кв. м, житловою площею 38,1 кв. м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами тамбур літ. «а5», 1/2 частину сараю літ. «Б», споруди № 1, 4, 1/2 частина огорожі № 3. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 16 грудня 2016 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 05 лютого 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] залишений без розгляду у зв`язку з поданням позивачем заяви про залишення зустрічнного позову без розгляду. 23 листопада 2020 року представником позивачки до суду подана заява, в якій він просив суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю позивачки, а квартиру [ADDRESS] частково особистою приватною власністю позивачки (частка 14/100), а частково спільною сумісною власністю сторін (частка 86/100). Крім того, представник позивачки просив суд при визначенні часток позивачки та відповідача під час поділу квартири [ADDRESS] врахувати, що з позивачкою проживає її повнолітня непрацездатна донька [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом 2-ї групи. З урахуванням чого, вважає що суд повинен відійти від презумпції рівності часток при поділі спільного майна подружжя та зменшити ідеальну частку відповідача з 0,43 до 0,20, а ідеальну частку позивачки відповідно збільшити з 0,57 до 0,80. Також просив виділити: у власність [PERSON] - м`який куток бордового кольору, який складається з двох диванів та двох розкладних крісел, вартістю 8000 грн.; телевізор «JVS», вартістю 3000 грн.; стінку мебельну, вартістю 1000 грн., всього на суму 12000,00 грн., у власність [PERSON] - телевізор «Грюндік», вартістю 2400,00 грн.; пилосос з функцією вологого прибирання, вартістю 2500,00 грн.; комп`ютер з монітором, вартістю 4\~000 грн.; мотоблок, вартістю 8\~000 грн.; автомобіль «АВІА 31», 1986 року випуску, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 12000,00 грн., всього на суму 30400,00 грн., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю між вартістю виділеного майна в сумі 16200,00 грн. У судовому засіданні позивачка та її представник на задоволенні позову наполягали з підстав, викладених в позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснив, що під час спільного проживання з позивачкою сім`я перебувала на повному утриманні відповідача, який займався підприємницькою діяльністю та отримував пенсію, отже, спірні квартири в с. Роздольне були придбані сторонами у шлюбі за кошти, що були отримані відповідачем від перепродажу автомобілів, які він купував за кордоном. [PERSON] підтвердив, що не повернув [PERSON] кошти від продажу її квартири в м. Стрий, оскільки раніше давав їй гроші у борг і ці кошти були витрачені на потреби сім`ї. Крім того, автомобіль «АВІА 31» не може входити до обсягу спільно набутого майна, так як був придбаний [PERSON] та його товаришем за спільні кошти, а перед смертю товариш переоформив автомобіль на відповідача. Інші зазначені в позові речі, а саме масажне крісло, м`який куток були придбані [PERSON] , а тому також не є майном, що відноситься до спільного нажитого. Комп`ютер сторони придбали для дітей та в подальшому подарували сину відповідача [PERSON] , а телевізор «Грюндік» нікому не потрібен. Представник відповідача дав аналогічні пояснення та зазначив, що кошти, які були отримані від продажу квартири, належної [PERSON] , є особистими коштами останньої та не мають відношення до предмета спору. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 10 червня 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а. с. 9). Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано(т.2, а.с.58). За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 11 грудня 1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 12 000 грн (т.1, а. с. 12). У цей же день за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 11 000 грн. (т. 1, а. с. 14, зворот). Рішенням Роздольнянської сільської ради Каховського району від 23 лютого 2005 року № 14 «Про інвентаризацію житлового фонду населених пунктів Роздольнянської сільської ради та перенумерацію будинків» нумерацію будинку [ADDRESS] змінено на [ADDRESS] . Позивач вважала, що зазначене житло, хоча і придбане у період шлюбу, однак за її власні кошти, отримані від продажу належної їй та її неповнолітнім дітям квартири та від продажу квартири, належної її матері [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 1997 року [PERSON] від свого імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 9 728 грн (т. 1, а. с. 48). За договором купівлі-продажу від 18 червня 1997 року [PERSON] від імені [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 3 847 грн. (т. 1, а. с. 49). Відповідач [PERSON] підтвердив, що коштів від продажу вказаної квартири [PERSON] не передавав. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частин першої, другої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Сторони не заперечують, що під час перебування у шлюбі ними було придбано за спільні кошти наступне майно: телевізор «JVS», телевізор «Грюндік», пилосос з функцією вологого прибирання, стінку меблеву. Отже, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами. Разом з тим, позивачкою не спростовано, що комп`ютер з монітором був подарований сторонами сину відповідача [PERSON] . Таким чином, комп`ютер з монітором поділу між стороними не підлягає. Доказів придбання в період шлюбу з відповідачем м`якого кутка бордового кольору, який складається з двох диванів та двох розкладних крісел, вартістю 8000 грн. та мотоблока, вартістю 8000 грн., позивачкою суду не надано. За таких обставин, підстави для визнання вказаного майна спільною сумісною власністю сторін та його розподілу відсутні. З огляду на наведене, позовні вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно інформації, наданої центром надання послуг пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району від 01 вересня 2015 року, за [PERSON] зареєстрований автомобіль «АVIA 31» (номерний знак [NUMBER] ) 1986 року випуску, синього кольору, шасі № [NUMBER] (т.1, а.с.120). Враховуючи, що вказаний автомобіль придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів придбання транспортного засобу за особисті кошти або у дар, суд вважає, що цей транспортний засіб належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. З урахуванням викладеного, суд вважає, що в порядку поділу спільного рухомого майна подружжя необхідно виділити у власність [PERSON] майно: телевізор «JVS», вартістю 3000 грн., стінку меблеву, вартістю 1000 грн., телевізор «Грюндік», вартістю 2400 грню, всього на суму 6400,00 грн. У власність [PERSON] слід виділити пилосос з функцією вологого прибирання, вартістю 2500 грн. та автомобіль «АВІА 31», 1986 року випуску, синього кольору, шасі № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 12000,00 грн., всього на суму 14500,00 грн. Крім того, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає різниця між вартістю виділеного сторонам рухомого майна в сумі 8100,00 грн. При вирішенні питання про поділ спірного нерухомого майна суд керується наступним: При визначенні правового режиму майна, яке підлягає поділу, необхідно враховувати закон, який діяв на момент придбання такого майна. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні цього спору підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що спірне майно було придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню статті 22, 24, 28, 29 КпШС України. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України)». Такий же висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 686/26964/14-ц (провадження № 61-15043св18), від 20.03.2019 року у справі № 761/23429/16-ц (провадження № 61-22228св18), від 10.07.2019 року у справі № 728/699/17 (провадження № 61-39155св18), від 02.10.2019 року у справі № 359/5645/15-ц (провадження № 61-20326св18), від 07.02.2020 року у справі № 703/3090/17 (провадження № 61-12473св19), в ухвалі Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 61-5443св19) та інших рішеннях. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26 жовтня 2016 року, зокрема, зазначив, що суди не встановили, на придбання якої із двох квартир по [ADDRESS] витрачалися отримані позивачем від продажу квартир кошти, оскільки загальна сума від їх продажу склала 13 575 грн, що перевищує вартість кожної з квартир по [ADDRESS] (12 000 грн. та 11 000 грн.), і чи є одна зі спірних квартир особистою приватною власністю позивачки, а інша - спільною сумісною власністю». У відповідності з вимогами частини п`ятою статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. При розгляді справи позивачка та її представник стверджували, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , придбані переважно за грошові кошти, одержані від продажу квартир в м. Стрий Львівської області, які належали [PERSON] та її матері [PERSON] , тому квартира [ADDRESS] та частина квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки. Відповідач та його представник вважали, що обидві квартири є спільною сумісною власністю сторін. При визначенні часток сторін у спірних квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] , з урахуванням висновку, викладеного в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, суд вважає за доцільне визнати, що квартира [ADDRESS] була придбана частково за рахунок коштів, отриманих позивачкою від продажу квартири в м. Стрий Львівської області, яка належала позивачці [PERSON] та її дітям до шлюбу з відповідачем, вартість якої складала 9728,00 грн., оскільки між продажем вказаної квартири та придбанням кв. [ADDRESS] минув короткий проміжок часу. Таким чином, частка позивачки [PERSON] у вартості вказаної квартири, яка набута за рахунок дошлюбного майна та є її особистою приватною власністю, складає 88/100 частин. Доводи позивачки щодо набуття права особистої приватної власності на іншу частину спірного нерухомого майна за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири в м. Стрий Львівської області, яка належала матері позивачки [PERSON] , суд вважає помилковими, оскільки ці кошти належали саме [PERSON] , хоча й не були передані їй відповідачем [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] подарувала [PERSON] 3 847 грн., отриманих від продажу квартири, матеріали справи не містять. Отже, інші 12/100 квартири [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно з\~вимогами статті\~28\~КпШС України\~в разі\~поділу майна,\~яке є\~спільною сумісною\~власністю подружжя,\~їх частки\~визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що в порядку поділу спільного нерухомого майна подружжя необхідно визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 6/100 квартири [ADDRESS] та на 50/100 квартири [ADDRESS] за кожним.

Outcome: partial