Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказавши, що з 03 грудня 2004 року вона стала власницею квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування від 03.12.2004 року. Даний договір був зареєстрований в Хмельницькому БТІ в реєстрі прав власності на нерухоме майно за №8694773. В вказаній квартирі 20.01.2005 року був зареєстрований і відповідач. 03 березня 2011 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду. На час розгляду справи відповідач вже не проживав в її квартирі, тому у встановленому законом порядку був повідомлений про час та місце слухання справи. Причиною подання заяви про розірвання шлюбу було крім інших обставин і те, що відповідач вже не проживав в квартирі з 2009 року. В судовому позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. З пояснення позивача та матеріалів справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування від 03.12.2004 року. Відповідач на даний час прописаний за вищевказаною адресою, з 2009 року по даний час в означеному житловому будинку не проживає, що підтверджується актом та свідченням свідка [PERSON] Згідно ст. 60 ЦПК України - - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України -зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом даних правових норм право члена сім»ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім»ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім»ї на користування цим житлом. Таким чином, право члена сім»ї власника житлового будинку (квартири) на користування ним (нею) є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чинне законодавство не передбачає перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім»ї колишнього власника. Відповідач не являється членом сім»ї позивача, між власниками будинку і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням. Діями відповідача, які створюють перешкоди позивачу у користуванні належною їй квартирою порушується право власності останньої на житло. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved