Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею: право власності на 1/2 частину торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] як частку майна в спільному майні подружжя [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] ; право власності на 1/6 частину торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Шлюб між нею та її чоловіком - [PERSON] зареєстрований 01.04.2005 у відділі державної реєстрації актів цивільного cтану по м. Мелітополю, актовий запис № 220. 25.07.2018 у Олександрівському районному у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Після смерті її чоловіка - [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить в тому числі павільйон, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вона своєчасно, у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, звернулася до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. із заявою про прийняття спадщини. Крім неї спадкоємцями першої черги є діти померлого - відповідач [PERSON] та дочка [PERSON] . [PERSON] відмовилась від прийняття всієї спадщини на користь відповідача [PERSON] . Крім того, 21.08.2014, тобто в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини, вона звернулась до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя на Ѕ частку майна. Після спливу шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини, відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину. Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 26.01.2015 виданої приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у зв`язку з відсутністю у нього документів, які б підтверджували право власності померлого на спадкове майно. В подальшому, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року у цивільній справі № 320/1658/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, 2/3 частини павільйону та 1/3 частини транспортного засобу, стягнення компенсації 2/3 частини торгівельного обладнання та 1/3 частини товару в порядку спадкування за законом позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину павільйону, розташованого за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ модель VITO 111 CD1 реєстраційний помер [NUMBER] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року залишено без змін. Рішенням Мелітопольського міськраойнного суду від 08 вересня 2016 року встановлено, що померлому [PERSON] належав автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , який було придбано ним у період шлюбу з [PERSON] , тому [PERSON] має право на 1/6 частину вказаного автомобіля, а у зв`язку тим, що його сестра [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] , то [PERSON] має право на 1/3 частину вказаного автомобіля. Також цим судовим рішенням встановлено, що спадковий торгівельний павільйон, що розташований за адресою: [ADDRESS] хоча і був подарований померлому [PERSON] до укладення шлюбу з нею - позивачем, однак використовувався сумісно подружжям для заняття підприємницькою діяльністю, в ньому були проведені ремонтні роботи, та робота по обладнанню павільйону, поліпшена територія, яка прилягає до нього. Оцінюючи наявні в матеріалах цивільної справі письмові докази, суд дійшов висновку, що вважає можливим, визнаючи право сумісної власності на торгівельний павільйон, що розташований за адресою: [ADDRESS] , поділити його на підставі того, що відкрилось право спадщини лише на 1/2 частину вказаного павільйони, а тому з урахуванням спадкоємців за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину торгівельного павільйону. Таким чином, рішенням суду було встановлено, що 1/2 частина спадкового торгівельного павільйону є спільною власністю подружжя і вона має право на 1/2 частку цього нерухомого майна, як подружжя. В порядку спадкування вона має право на 1/3 частину спадкового торгівельного павільйону, з урахуванням часток інших спадкоємців. Після надання судових рішень приватному нотаріусу Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. вона отримала від неї постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.12.2018 року, а саме у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку павільйону, що розташований за адресою [ADDRESS] через відсутність судового рішення про визначення вказаного об`єкту нерухомості як спільного майна подружжя. Однак вважає, що потреби у зверненні до суду із заявою про визначення спадкового об`єкту нерухомості як спільного майна подружжя не має, оскільки вищезгаданим судовим рішенням встановлено цей факт і з цих підстав частково задоволені вимоги [PERSON] . У зв`язку з тим, що у приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. відсутні підстави для видачі їй свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя та у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку павільйону, що розташований за адресою [ADDRESS] вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну компенсацію у сумі 70 333, 25 грн. за 1/3 частку в автомобілі MERCEDES-BENZ, модель VІTO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , успадкованому після померлого [INFO] [PERSON] , який залишив автомобіль у цілому у власності та користуванні [PERSON] . Також клопотав про стягнення з [PERSON] судових витрат. В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що рішенням суду від 08 вересня 2016 року визнано за ним право власності на 1/3 частину автомобіля MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку спадкування після смерті [INFO] батька [PERSON] . Проте, він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на спірний автомобіль та використовувати цей автомобіль у своїй діяльності, оскільки відповідачка відмовляється передавати його йому для користування та приховує його від нього, не повідомляючи про місце зберігання даного автомобіля. А саме, під час судового спору, у 2015 році він згідно розписки взяв у [PERSON] (нині - [PERSON] ) транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , у тимчасове користування. 30.07.2015 приблизно о 14:00 він залишив зазначений автомобіль на охоронюваній стоянці у м. Мелітополі, а сам пішов додому. 07.08.2015 йому зателефонувала його дружина та повідомила, що прийшовши на стоянку, вона не виявила автомобіль. 08.08.2015 він, приїхавши на стоянку, також автомобіль не знайшов, після чого, спитавши у сторожа дізнався, що даний автомобіль забрала [PERSON] . Після чого, він звернувся до поліції та до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, № 12015080140003890 від 09.08.2015 та було проведено досудове розслідування, за наслідками розгляду якого була винесена постанова про закриття кримінального провадження від 31.10.2015. 3і змісту постанови про закриття кримінального провадження слідує, що допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що 06.08.2015 року він перебував на робочому місці, а саме, на стоянці, де [PERSON] залишив автомобіль, так у ранковий час, на стоянку прийшла [PERSON] з 2-ма невідомими чоловіками, відкрила автомобіль ключем та поїхала на ньому у невідомому напрямку. Опитана [PERSON] пояснила, що 06.08.2015 вона прийшла на стоянку, де [PERSON] залишав вищевказаний автомобіль, та у зв`язку із тим, що він належить їй, сіла до нього та поїхала у зв`язку з необхідністю. Проте, як слідує зі змісту вказаної постанови, фактично на той час автомобіль був зареєстрований за його батьком, який помер [INFO] та відносно даного автомобіля тривали судові тяжби. З цього часу, він неодноразово звертався до відповідачки з пропозиціями надати йому можливість користуватися автомобілем та зареєструвати своє право власності на нього, проте відповідачка категорично проти. Тобто, автомобіль у користування вона йому не передає та не повідомляє місце його знаходження. Відповідно до Висновку про оцінку транспортного засобу № 01/04 від 25.04.2019, ринкова вартість автомобіля MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] становить 210 999 грн. 75 коп., таким чином вартість його 1/3 частки у майні становить 70 333, 25 грн. Враховуючи вищевикладене, та факт того, що спірний успадкований ним із відповідачкою автомобіль перебуває в її постійному користуванні та володінні, вона відмовляється цей автомобіль передавати йому, вважає, що є законні підстави для стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації у сумі 70 333, 25 грн. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні наполягала на задоволенні своїх позовних вимог. Стосовно заявлених [PERSON] вимог заперечувала, оскільки оцінка автомобіля проведена невірно, автомобіль фактично не перебуває у її користуванні, вона не є власником вказаного автомобіля. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, вказавши, що не згоден з рішенням Мелітопольського міськрайонного\~суду Запорізької\~області від\~08\~вересня 2016\~року,\~яким визнано\~право сумісної\~власності його\~батька та\~ [PERSON] \~на спірний\~торгівельний павільйон,\~хоча й\~рішення набрало\~законної сили,\~ наполягав на задоволенні заявлених вимог зустрічного позову. Вказував, що через недбалість [PERSON] спірний автомобіль викрадений і його права обмежені. [PERSON] , допитаний як свідок пояснив, що є оцінювачем ТОВ «АН «Альянс-ДА» та саме він проводив оцінку спірного автомобіля. Оцінка проводилася з метою з`ясування ринкової вартості подібного автомобіля, повідомленого за усною інформацією замовника. Є відповідна методика для проведення даної оцінки. Автомобіль на огляд не надавався. Була допущена описка у шаблонному варіанті висновку. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, дійшов наступних висновків. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.392 ЦК України\~особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено наступне. 01 квітня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, за актовим записом № 220 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » /а.с. 49-зворотна сторінка/. 25 липня 2018 року позивач за первісним позовом зареєструвала шлюб з [PERSON] , в результаті чого змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 25.07.2018 Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 158 /а.с. 9/. [INFO] помер чоловік [PERSON] [PERSON] /а.с. 8/. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року визнано за [PERSON] , право власності на 1/3 частини павільйону, який розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] ; визнано за [PERSON] , право власності на 1/3 частини автомобіля MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Рішення набрало законної сили 30 листопада 2016 року(а.с.16-25). Вказаним рішенням суду було встановлено, що [INFO] помер [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме:\~павільйон, що розташований за адресою: [ADDRESS] право власності зареєстровано 10.12.2003 року на підставі договору дарування /р.№8800/); автотранспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований 27.08.2013 року Василівським ВРЕР УДАІ УМВС України в Запорізькій області. Крім того, встановлено, що померлому [PERSON] належав автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , який було придбано ним у період шлюбу з [PERSON] , тому [PERSON] має право на 1/6 частину вказаного автомобіля, а у зв`язку тим, що його сестра [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] , то [PERSON] має право на 1/3 частину вказаного автомобіля. Також рішенням встановлено, що вказаний торгівельний павільйон, хоча і був подарений [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] , однак використовувався сумісно подружжям для заняття підприємницькою діяльністю, тому суд вважав можливим, визнаючи право сумісної власності на торгівельний павільйон, що розташований за адресою: [ADDRESS] , поділити його на підставі того, що відкрилось право спадщини лише на 1/2 частину вказаного павільйона, а тому з урахуванням спадкоємців за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину торгівельного павільйону. Відповідно до\~ч.ч.1,4,5\~ст.\~82\~ЦПК України\~обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. Обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі\~особи або\~особа,\~щодо якої\~встановлено ці\~обставини,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як вбачається з копії документів зі спадкової справи № 71/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] подала приватному нотаріусу Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Онищенко М.А. заяву про прийняття всієї спадщини після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] та заяву про видачу свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя на Ѕ частину частку майна /а.с. 37,38-зворотна сторінка/. Постановою приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко М.А. від 15.12.2018 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] свідоцтва про право власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя та у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку на павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що відповідно до вимог чинного законодавства договір дарування не є документом, що посвідчує право власності подружжя на вищевказаний павільйон, та факти щодо визначення даного об`єкту нерухомості як спільного майна подружжя є встановленими судом вже після смерті спадкодавця у зв`язку зі зверненням спадкоємця [PERSON] в результаті спору щодо спадкового майна тому визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини вищезазначеного павільйону, з урахуванням фактів, що встановлені судом щодо визначення вказаного об`єкту нерухомості як спільного майна подружжя, можливо лише в судовому порядку /а.с. 26-27/. Згідно ст.1261 ЦК України, в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як передбачено ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1269 ч. 1 передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином, враховуючи, що рішенням суду від 08 вересня 2016 року торгівельний павільйон,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~визнано як\~частку майна\~в спільному\~майні подружжя\~ [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~беручи до\~уваги,\~що за\~сином померлого\~визнано 1/3\~частину вказаного\~торгівельного павільйону з\~врахуванням відмови\~на його\~користь від\~прийняття спадщини\~доньки померлого\~ [PERSON] ,\~факт прийняття\~спадщини після\~померлого чоловіка [PERSON] , суд вважає можливим задовольнити первісний позов, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] як частку майна в спільному майні подружжя [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Щодо вимог [PERSON] за зустрічним позовом, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як було зазначено вище, на підставі рішення суду від 08 вересня 2016 року за [PERSON] , право власності на 1/3 частини автомобіля MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку спадкування після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] посилається у зустрічному позові на норми ст.. 358 ЦК України, згідно якої право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Право співвласника на виділ його частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні регулюється\~статтею 364 ЦК України. Відповідно до частини першої, другої\~статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Верховний Суд своєю постановою від 27 вересня 2018 року у справі №193\\1008\\16-ц висловив правову позицію, якою ствердив, що з урахуванням закріплених в пункті 6\~статті 3 ЦК України\~засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити, чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно з законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, можна прийти до висновку, що право співвласника на виділ його частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому, слід також враховувати, що в силу положень статей\~21,\~24,\~41 Конституції України, статей\~319,\~358 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п.6\~ст.3 ЦК України\~засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідні висновки міститься в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по справі №6-4цс14 та постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15. Таким чином, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Судом встановлено, що виділ у натурі 1/3 частки автомобіля MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] , провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим, тобто таким, що не підлягає доказуванню. Так, відповідно до ч. 2\~ст. 183 ЦК України\~неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Однак, в ході судового розгляду [PERSON] не доведено, що [PERSON] користується спірним транспортним засобом та не сплачує йому грошову компенсацію за таке користування. Так, судом встановлено, що вказаний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель VITO 111 CDI, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований за померлим [INFO] [PERSON] , відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 12018080140000224 від 16.01.2018 за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, відносно вказаного автомобіля вчинено незаконне заволодіння, що свідчить про неможливість використання вказаного транспортного засобу [PERSON] (а.с.151-152) Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що правові підстави та обґрунтування, на які вказував позивач у своїй зустрічній позовній заяві, не знайшли свого підтвердження зібраними у справі доказами. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог у спосіб, обраний позивачем. Враховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову, суд відповідно до п.2 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~не стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved