Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та просить суд: визнати за нею право власності на автомобіль марки MAZDA моделі 323, 1994 року випуску, червоного кольору, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 30.07.2008 року; зобов'язати [PERSON], повернути їй автомобіль марки MAZDA моделі 323, 1994 року випуску, червоного кольору, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 30.07.2008 року; стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. При цьому, [PERSON] обґрунтовує свої вимоги наступним. 19 лютого 2009 року помер [PERSON], з яким вона уклала шлюб 11.09.1988 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2010 року, яким було розглянуто апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.05.2009 року по справі за позовною заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, було встановлено, що 11.09.1988 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що у відповідності до вимог глави 4 розділу ІІ Кодексу про шлюб та сім'ю (від 1969 року), який діяв на час укладення шлюбу, створили сім'ю. До самої смерті [PERSON] він перебував у зареєстрованих шлюбних відносинах з [PERSON], яка просить суд визнати за нею право власності на ? частину автомобілю на підставі ст..60 СК України та ? частину автомобілю визнати за нею як за спадкоємцем першої черги. Однак, у [PERSON] фактично відсутній сам автомобіль та правовстановлюючі документи, тому вона просить суд зобов'язати [PERSON] повернути їй автомобіль. З зустрічними вимогами до суду звернулась [PERSON] та просить суд стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі 25 000 гривень, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що [PERSON] довгий час, на грунті особистих неприязних відносин, обзиває її непристойними словами, звинувачує у привласнені та приховуванні чужого майна. [PERSON] наголошує на тому, що вона довгий час проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу і за весь час їхнього сумісного життя [PERSON] ні разу не цікавилась життям та здоров'ям [PERSON], а тільки після його смерті почала цікавитись ним, ображати [PERSON] як людину і громадянку України, яка має конституційні права та законні інтереси. [PERSON] та її представник - [PERSON] підтримали заявлені вимоги та просили суд їх задовольнити, та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з'явилася, її представник - [PERSON] надав на адресу суду заяву з проханням задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити у задоволенні первісних позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], актовий запис № 114. За життя померлий заповіт не складав, а спадкове майно складається з автомобілю марки MAZDA моделі 323, 1994 року випуску, червоного кольору, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 30.07.2008 року. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.05.201 року було задоволено позовну заяву [PERSON] та встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2010 року було скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 13.05.2010 року та встановлено, що згідно копії паспорту [PERSON] народився [INFO] в Березівському районі Одеської області. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу від 11 вересня 1988 р. [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] (після шлюбу «[PERSON]»). Від вказаного шлюбу у них [INFO]. народився син - [PERSON]. Таким чином, у відповідності до вимог глави 4 розділу II Кодексу Про шлюб тa сім'ю (від 1969р.), який діяв на час укладання шлюбу, [PERSON] тa [PERSON] створили сім'ю та перебували у шлюбі до смерті [PERSON], [INFO] року, їх шлюбні відносини розірвані не були, тому на їхні майнові відносини розповсюджується дія Сімейного Кодексу та Цивільного Кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд вважає повністю доведеним та підтвердженим той факт, що на момент придбання автомобілю [PERSON], останній знаходився в зареєстрованих шлюбних відносинах з [PERSON] Таким чином, всі відносини, що склалися між сторонами, регулюються з врахуванням даного факту, який свідчить про наявність у [PERSON] права на ? частину автомобілю, оскільки, за правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. З огляду на викладене, наголошення та вимоги [PERSON] про її право на ? частину спільного майна подружжя, у вигляді автомобілю марки MAZDA моделі 323, 1994 року випуску, є обґрунтованими та знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Разом з тим, суд не може задовольнити позовну вимогу в частині визнання за [PERSON] спадщини у вигляді ? частки зазначеного автомобілю, як за спадкоємицею першої черги, оскільки, з матеріалів справи вбачається тільки те, що 01.04.2009 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON], інші відомості відсутні. Так, суду не відома правова позиція всіх імовірних спадкоємців за законом, в тому числі сина померлого - [PERSON], та не відомо чи видавалось взагалі свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Звернення до нотаріальної контори у встановлений законом строк свідчить про прийняття спадщини, а відтак відсутні правові підстави для вирішення питання про встановлення факту прийняття спадщини. Ч. 1 ст. 1296 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.п.23,24) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої ст.1272 ЦК. Таким чином, діючим ЦК України, до видачі державним нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, чи відмови у видачі, не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно. Видача свідоцтв про право на спадщину є виключною компетенцією державних нотаріальних контор. Також, суд не може задовольнити позовну вимогу [PERSON] про зобов'язання [PERSON] повернути автомобіль, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні та достовірні докази того, що автомобіль дійсно знаходиться у володінні [PERSON], представник якої в судовому засіданні заперечував цей факт та наголошував про відсутність автомобілю у його довірителя. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 31.07.2013 року, яке було постановлене по даній справі, відділом ДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області 26.09.2014 року була видана постанова № 43135967/4-14 про стягнення з заробітної плати [PERSON] 420 гривень судових витрат, відповідно до рішення, та 50,34 гривень сума витрат пов'язаних з виконанням рішення. Згідно з звітом про здійснення відрахування та виплат Білгород-Дністровської механізованої колони № 26, з заробітної плати [PERSON], на підставі постанови 43135967/4-14, стягнуто 512,34 гривень. За таких обставин, суд вважає не доцільним задовольняти позовну вимогу [PERSON] про стягнення судових витрат, які вже були стягнуті. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 25 000 гривень, суд вважає їх безпідставними, не доведеними та такими, що ґрунтуються на власній неприязні до відповідача та конфліктній ситуації з ним. Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз'яснив Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, у разі задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди на користь [PERSON] суд повинен бути впевненим в наявності такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини [PERSON] в її заподіянні. Однак, під час розгляду справи [PERSON] та її представник не надали та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт заподіяння [PERSON] моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial