Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] . В житловому будинку ніхто не зареєстрований. В даному будинку позивачка проживає постійно з 1996 року. Вказує, що відповідачка [PERSON] є співмешканкою її сина. З 2000 року вона проживала разом з її сином в будинку її колишнього чоловіка - [PERSON] під [ADDRESS] . Через постійні непорозуміння, колишній чоловік позивачки, вигнав її сина з відповідачкою з будинку і на їх прохання [PERSON] дозволила їм тимчасово вселитись в її будинок. В жовтні 2001 року народилась онука [PERSON] , яка в даний час проживає в с. Некрасове, Вінницького району Вінницької області. Вказує, що відповідачка проживає в належному їй на праві власності будинку без реєстрації, а позивачка вимушена проживати в прибудові до будинку, так як іншу частину будинку займає відповідачка з її сином. [PERSON] зазначила, що неодноразово пропонувала відповідачці виселитись з будинку, так як будинок необхідний їй для власного проживання. Однак [PERSON] не лише відмовляється виселятись з належного позивачці на праві власності будинку, а й не дає можливості користуватись їй всіма житловими приміщеннями будинку, постійно влаштовує скандали, веде себе агресивно та погрожує взагалі позбавити її права користуватись будинком, в зв?язку з чим вона змушена проживати в частині будинку, де відсутні належні умови для проживання. При цьому, договір найму між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Оскільки, між позивачкою та відповідачкою постійно виникають конфліктні ситуації, і вона позбавлена можливості безперешкодно користуватися будинком, [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення відповідачки з належного їй будинку. Відповідно до відзиву на позовну заяву [PERSON] , вбачається, що відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказує, що в будинку постійно проживають позивачка, її син [PERSON] , онука [PERSON] та вона, як невістка власниці. В будинок вона вселилася зі згоди позивачки на постійній основі. Вказує, що даний будинок будувався позивачкою та [PERSON] в період з 1996-1998 років, а в подальшому за час фактичних шлюбних стосунків її та сина позивачки з 2008 року по 2015 роки було добудовано будинок і господарські будівлі та споруди. Також вказує на те, що вона із сім`єю проживає та обслуговується на території місця проживання, тому отримала право на користування спірним будинком. В подальшому 22.08.2019 року [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права користування житлом. В позові зазначила, що згідно довідки Якушинецької сільської ради від 15.08.2019 р. в будинку [ADDRESS] фактично проживають: відповідачка [PERSON] , її син [PERSON] , онука власниці - [PERSON] , та невістка [PERSON] , але без реєстрації. [PERSON] , як і члени її сім`ї, не могли зареєструвати своє місце проживання за вказаною адресою, так як згідно Витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копії технічного паспорту, будинок був введений в експлуатацію на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації лише 28.02.2019 р. Право власності було зареєстровано за позивачкою 24.06.2019 р. [PERSON] вселилась в будинок в 2000 р. зі згоди [PERSON] , як фактична дружина її сина - [PERSON] . В 2001 році в них народилась донька [PERSON] . З того часу постійним місцем проживання [PERSON] є спірний будинок. Про те, що родина [PERSON]-[PERSON] планувала постійно проживати в будинку свідчить факт реконструкції житлового будинку з метою збільшення житлової площі, побудова господарських будівель і споруд за спільні кошти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в період з 2008 по 2015 рік. Також, підтвердженням постійного місця проживання [PERSON] у будинку є наданий позивачкою за первісним позовом Акт обстеження житлових умов, відповідно до якого між [PERSON] та сім`єю [PERSON] склався певний порядок фактичного користування будинком. Крім того, відповідно до довідки виданої Якушинецькою АЗПСМ від 15.08.2019 р., [PERSON] та [PERSON] з 2001 року по теперішній час обслуговуються за адресою [ADDRESS] . Як член сім`ї, [PERSON] користується будинком, постійно брала участь у витратах пов`язаних з будівництвом та реконструкцією житлового будинку та господарських будівель і споруд, оплатою послуг за користування енерго та газопостачання, та виконує інші зобов`язання по утриманню будинковолодіння. Відповідно до відповіді на відзив поданої 27.08.2019 року [PERSON] , вбачається, що зустрічний позов нею не визнається, виходячи із наступного. У [PERSON] не має жодних заперечень проти того, що в будинку під [ADDRESS] відповідачка проживає без реєстрації з 2001 року, про що вона зазначила в своїй позовній заяві. Тому твердження відповідачки про те, що вона приховала той факт, що вона проживає в будинку, не відповідає дійсності. В зв`язку з тим, що відповідач з її сином займають більшу частину будинку, не допускають її до цієї частини, [PERSON] вимушена проживати в прибудові до будинку. Дійсно відповідач вселилась до належного їй на праві власності будинку на прохання сина, однак [PERSON] не давала згоди на її постійне проживання в будинку, а дозволила лише тимчасово вселитись в будинок. Житловий будинокз господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] побудований особисто нею за її власні кошти. Відповідачка по справі участі в будівництві будинку та господарських будівель не приймала. У відзиві на позов [PERSON] вказує, що між ними склався відповідний порядок фактичного користування будинком. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] з сином [PERSON] зайняли без її на те згоди практично всі житлові кімнати будинку, а вона змушена проживати в прибудові до будинку. Внучка [PERSON] дійсно до літніх канікул проживала в належному [PERSON] на праві власності будинку, однак на вихідні дні вона виїздила до с. Некрасове, Вінницького району Вінницької області, і з травня 2019 року проживає в с. Некрасове. В належний їй на праві власності будинок вона заселилась після її звернення до суду в серпні 2019 року. [PERSON] не була і не є членом сім`ї [PERSON] в розумінні положень частини 2 статті 64 Житлового кодексу України, а тому на неї не поширюються положення ст. 116 Житлового кодексу України. [PERSON] проживає в належному [PERSON] на праві власності будинку без реєстрації, та чинить перешкоди в користуванні будинком, оскільки [PERSON] не має можливості користуватись всіма житловими та підсобними приміщеннями. Відповідно до відповіді на відзив від 11.11.2019 року наданого [PERSON] , вбачається що вона не згідна з фактами викладеними [PERSON] у своїх відзивах. Вказує, що шлюб між нею та сином позивачки був офіційно зареєстрованим 04.10.2019 року. Також стверджує, що після її фактичного вселення у спірний будинок, вона з чоловіком (сином позивачки) за власні кошти теж здійснювали ремонтні роботи будинку, господарських будівель та споруд. Доказом даного факту, просить вважати копію технічного паспорту на будинок та його характеристику. В судовому засіданні первісний позивач [PERSON] власний позов підтримала повністю на підставах викладених в ньому, просила вимоги задовільнити. В задоволені зустрічного позову [PERSON] просила відмовити. Суду показала, що [PERSON] вселилася до спірного будинку з її сином самостійно, але вона виганяти їх не стала. В будинок вони заселилися тимчасово, так як не вжилися з бувшим чоловіком позивачки - [PERSON] , батьком її сина. Шлюб вони не реєстрували, в 2001 році у сина та відповідачки народилася спільна дитина. Позивачка жаліла їх та не виселяла, продовжувала добудовувати будиногк власними коштами. [PERSON] в будівництво, ремонт не вкладалася. У 2019-му році вона зареєструвала право власності на будинок і отримала законне право, як власник, звернутися до суду за виселенням [PERSON] , так як та перешкоджає їй у користуванні всім будинком і вона змушена проживати у прибудові. Відповідачка постійно влаштовує сварки, вчиняє конфліктні ситуації і більше вона так жити не може. Відповідачка зареєстрована в с. Некрасово, має там будинок, але не виселяється, хоча членом її сім`ї ніколи не була. В зв`язку з вказаним, просить свій позов задовільнити. У зустрічному позові відмовити. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Байдак В.Г. підтримав позицію свого довірителя. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сидорчук Н.М. проти позову [PERSON] заперечила, позов [PERSON] підтримала повністю, просила його задовільнити. Суду показала, що [PERSON] заселилася до спірного будинку в 2000 році, як співмешканка сина власниці будинку - [PERSON] .. У 2001 році в них народилася донька, яка як і [PERSON] постійно проживала у будинку по [ADDRESS] . Тамож вони обслуговувалася у лікарів, а дитина ходила до школи. В будинку [PERSON] не була зареєстрована, так як на будинок не було оформлено право власності, однак вона та чоловік приймали участь у його будівництві та ремонті, оплачували послуги. 04.10.2019 року відповідачка та [PERSON] зареєстрували шлюб. [PERSON] була і є членом сім`ї власника будинку, вселилася у будинок з її згоди, а отже, отримала право на користування житлом, що просить затвердити в судовому порядку. Будинок в с. Некрасово, де зареєстрована відповідачка, належить на праві власності її дочці, тому права на будинок вона не має. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, належності та допустимості, дійшов до наступних висновків. Судом є встановленим, що відповідно до витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер [NUMBER], [PERSON] , належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а..с.6, 7-10). Як вбачається зі свідоцтва про право власності від11.12.2014 року [PERSON] також належить на праві власності земельна ділянка, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2376 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на якій знаходиться спірний будинок (а.с.11-12). Згідно з довідкою № 276 від 03.06.2019 року виданою Якушинецькою сільською радою, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Також Актом обстеження житлових умов від 12.07.2019 підтверджується факт спільного проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в будинку за адресою: [ADDRESS] та встановлений порядок користування будинком (а.с.14). Як вбачається із копій заяв між [PERSON] та [PERSON] виникали суперечки за період спільного проживання, в результаті яких позивачка зверталася до відповідних органів (а.с.16-18). Відповідно до довідки виданої Якушинецькою АЗПСМ від 15.08.2019 року, [PERSON] та [PERSON] з 2001 року по теперішній час обслуговуються за адресою [ADDRESS] (а.с.37). [PERSON] 2001 р.н.. дійсно навчалася у КЗ «Якушинецький ліцей» Вінницької області з 01.09.2012 року по 23.06.2017 року (а.с.38). Відповідно до довідки Якушинецької сільської ради від 15.08.2019 року в будинку [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , її син [PERSON] , її онука [PERSON] , та невістка [PERSON] , але без реєстрації (а.с.39), що також підтверджується копією акту від 15.08.2019 року (а.с.40). Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, за актовим записом 2681 (а.с.92). Реєстрація шлюбу проведена після прийняття позову [PERSON] до провадження суду. Згідно з довідки № 3485/08-04 від 29.08.2019 року виданою Якушинецькою сільською радою, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] з 2000 року і по даний час без реєстрації (а.с.93). Відповідно до довідки № 462 від 03.09.2019 року виданої ВК Некрасівської сільської ради [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2000 року за даною адресою не проживає (а.с.94). З реєстрації за вказаною адресою [PERSON] не знята. Згідно з довідкою від 27.08.2019 року за № 115/20 виданою КЗ «Якушинецький ліцей», що [PERSON] 2001 р.н., дійсно навчалася та закінчила Ксаверівську ЗОШ І ступеню (а.с.95). Відповідно до виписки з погосподарських книг Некрасівської сільської ради за адресою: [ADDRESS]: погосподарська книга № 3 за 2011-2015 років особовий рахунок № [NUMBER] гр. [PERSON] - голова двору [INFO] ; погосподарська книга № 3 за 2016-2020 року особовий рахунок № [NUMBER] гр. [PERSON] [INFO] (а.с. 96). [PERSON] [INFO] успадкувала будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.97-99). Згідно зі ст.ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що закріплено у нормативних положеннях ч.1 ст.321 Цивільного кодексу. У відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Законодавець не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, тому при вирішенні судового спору, суд виходить з нормативних положень, як ЖК України, так і ЦК України. При цьому, суд враховує, що ч. 1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). При цьому, суд повинен виходити з визначення доведеності права сторони за встановлення режиму користування власністю іншої особи, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Таким чином, за первинним позовом слід оцінити доведеність факту того, що право власника на користування об`єктом власності є порушеним, а за зустрічним позовом факту належності позивачки до членів сім`ї власника будинку та підстав для визнання права користування житлом. При цьому, об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення, є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні було досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, які відповідають вимогам належності та допустимості доказів, згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Оцінюючи докази сторін, та встановлені судом обставини судового спору, суд виходить з того, що за нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом є встановленим, що [PERSON] вселилась у спірний будинок, як член сім`ї сина власниці житлового будинку [ADDRESS] - [PERSON] . Вказана обставина сторонами не заперечується. Однак, судом є встановленим, що спільне господарство власниця будинку [PERSON] та сім`я [PERSON] - [PERSON] не вели. Спільним побутом та бюджетом пов`язані не були, спільне господарство не вели, взаємних прав та обов`язків, передбачених законом, не мали, хоча і проживають у одному будинку. Кожна сім`я користувалася своєю часткою будинку, при цьому договір найму з власником не укладався. [PERSON] , її чоловік та їх донька проживають в спірному будинку без постановки на облік (реєстрації). При цьому, [PERSON] зберігає своє право на проживання у [ADDRESS] , юридичного зв`язку з місцем реєстрації не втрачала. [PERSON] є членом сім`ї [PERSON] , право на проживання(користування) якого будинком власниці [PERSON] , шляхом відповідної реєстрації, договору найму, користування чи іншим чином не закріплено. Не має закріпленого права на користуванні будинком [PERSON] ї син [PERSON] - [PERSON] , який також у розумінні ст.3 СК України членом сім`ї [PERSON] не являється. Кровне споріднення з власницею не надає автоматичного набуття даного статусу. Таким чином, в розумінні ст.3 СК України підстав для визнання [PERSON] членом сім`ї власниці будинку [PERSON] не має. Право членів сім`ї власника будинку користуватись приміщенням може виникнути лише за наявності права власності (право користування) в особи, членами сім`ї якої вони є. Факт лише тривалого проживання у будинку [ADDRESS] , зі згоди власниці сам по собі не породжує закріплення за [PERSON] права користування будинком в судовому порядку. Тому, виходячи з зазначеного, стороною [PERSON] виникнення у неї прав члена сім`ї власника житла - [PERSON] , передбаченого нормативними положеннями статті 156 ЖК України, а отже і права користування житлом суду не доведено, в зв`язку з чим позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог [PERSON] суд виходить з того, що судом є встановленим, що позивачка позбавлена можливості використання своєї власності у вигляді житлового будинку [ADDRESS] в повному обсязі, та користується лише його частиною, а саме - прибудовою. Зазначений факт підтверджує наданий суду акт обстеження побутових умов від 12.07.2019 року, за яким [PERSON] використовує для проживання приміщення 2-1,2-2, а відповідачка з чоловіком приміщення 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5,1-6, згідно технічного паспорту (а.с.14). Між власницею та [PERSON] виникають сварки та конфлікти, що унеможливлюють їх спільне проживання. Факт наявності скарг на поведінку [PERSON] та неможливість спільного проживання підтверджують надані суду заяви [PERSON] до органів поліції від 03.07.2017 року, 11.12.2017 року, талон повідомлення №149 від 31.05.2017 року (а.с.16-18). Визначаючись щодо підстав виселення [PERSON] з будинку, в порядку усунення перешкод, суд враховує вимоги передбачені, зокрема, в ст. 116 ЖК України, та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року зі змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Так, за п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року, зазначено, що «при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖЕК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Право на житло є одним з найбільш природних і невід`ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. Право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини найбільш поширеним є судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і тому под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. А правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved