Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку, крім неї, зареєстрована, у тому числі, [PERSON] . Однак остання уже понад 2 роки не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не бере ніякої участі у витратах пов`язаних із утриманням будинку та при будинкової території. У зв`язку з цим, позивач просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою від 13.10.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримала за обставин у ньому викладених, просила його задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Додаткового суду пояснила, що відповідач уже більше 15 років за зареєстрованою адресою не проживає, місце її знаходження їй не відоме. Відповідач копію ухвали від 13.10.2020 та доданих до неї матеріалів позовної заяви фактично не отримала. Поштові відправлення, які направлялись за її зареєстрованим та фактичним місцем проживання повернулись без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 20). Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, з урахуванням положень п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, вважається, що відповідач отримала копію ухвали про відкриття провадження та доданих до неї матеріалів позовної заяви 02.11.2020. Відповідач відзив до суду не направила. Жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності з 20.07.2007 належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано 18.05.2008 (а.с. 5-6). У вказаному будинку зареєстрована колишня невістка позивача [PERSON] , [INFO] , шлюб з якою сином позивача було розірвано згідно рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області № 359/8082/17 від 22.03.2018 (а.с. 4). Таким чином, суд приймає твердження позивача про те, що після розірвання шлюбу з її сином відповідач не проживає з колишньою сім`єю за зареєстрованим місцем проживання. При тому, що згідно все того ж рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, [PERSON] на час його винесення у 2018 році уже проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки в ході судового розгляду знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника будинку, понад один рік за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, суд приходить до висновку про можливість визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 840 грн 80 коп.

Outcome: approved