Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа – Управління Державної міграційної служби в Луганській області. В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] посилається на те, що вона є власником кімнати у гуртожитку, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В даному житловому приміщенні зареєстрований відповідач [PERSON], який був членом сім’ї колишніх власників та зареєстрований в приміщенні до фактичного придбання нею даного нерухомого майна. Відповідач з 2012 року не проживає у вказаному житловому приміщенні. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з тих підстав, що відповідач не проживає тривалий час у вказаній кімнаті і добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Позивач [PERSON] в судове засідання не з’явилася, до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з’явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Представник третьої особи – Управління Державної міграційної служби в Луганській області в судове засідання не з’явився, подав до суду заяву, в якій вказав, що на теперішній час до повноважень УДМС у Луганській області не відносяться питання щодо реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання особи. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] 10.04.2012 року придбала у [PERSON] та [PERSON], в інтересах яких діяла [PERSON] за згодою [PERSON] та [PERSON] у власність однокімнатне жиле приміщення (кімнату) у гуртожитку [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу серії ВРР 750930 від 10.04.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Ахметхановим М.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 264, та копією витягу про державну реєстрацію прав № [NUMBER] від 24.04.2012 року, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації». Згідно з довідкою про склад сім’ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 18.07.2018 року № 29547 від 18.07.2018 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований з 12.10.2011 року [PERSON], [INFO]. Як вбачається з акту про встановлення факту проживання /не проживання/ № 931 від 18.07.2018 року, затвердженого директором КП «Єдиний розрахунковий центр» [ADDRESS], [PERSON], [INFO], фактично не проживає з 2012 року по теперішній час. Позивач, звертаючись до суду, посилається на те, що відповідач [PERSON] є сторонньою особою для неї, членом сім’ї колишніх співвласників кімнати, який був у ній зареєстрований до придбання нею кімнати, розташованої за адресою: [ADDRESS], та який втратив право користування зазначеною кімнатою, оскільки згідно з договором купівлі-продажу від 10.04.2012 року кімнату придбала позивач, а також на те, що відповідач [PERSON] не проживає у вказаній кімнаті з 2012 року. Безпідставне перебування відповідача на реєстраційному обліку у кімнаті, на думку позивача, свідчить про перешкоди у користуванні власністю та є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові ВСУ по справі № 6-158цс14, згідно з якою право членів сім’ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім’ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім’ї. За таких обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаній кімнаті, не є її власником та не є членом сім’ї позивача, а існування реєстрації відповідача у кімнаті позивача обмежує її право власності, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 0.0.1089936822.1 від 20.07.2018 року у сумі 704, 80 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved