Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з первісним позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. В останній редакції позову просить суд: визнати автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя; визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу №5810/16/000087 від 30.08.2016 року недійсним; витребувати автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] із володіння [PERSON] та скасувати державну реєстрацію зняття з обліку при перереєстрації транспортного засобу, проведеної Територіальним сервісним центром 1243 РСЦ МВС в Дніпропетровській області; здійснити поділ автомобіля наступним чином: виділити у приватну власність автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок вартості належної їй 1/2 частини автомобіля ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] грошову компенсацію у розмірі 1/2 від його вартості згідно з висновком авто товарознавчої експертизи; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 18 травня 2012 року по 11 жовтня 2016 року. В період перебування у шлюбних відносинах, за спільні кошти було придбано автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER]. Спірний автомобіль без її згоди та відома був проданий [PERSON], в присутності третьої особи ФОП [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу та зареєстрований за [PERSON] Вважає даний договір купівлі-продажу автомобіля протиправним, недійсним та таким, що порушує майнові права подружжя, адже автомобіль є спільною власністю подружжя. Вказує, що [PERSON] відмовився в добровільному порядку здійснити поділ спільного майна, виплативши грошову компенсацію за 1/2 частку від вартості автомобіля, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. Як вбачається з уточненої зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати наступне майно: телевізор «Самсунг», вартістю 3165,83 грн., духову шафу «Піраміда», вартістю 2165,83 грн., пилосос миючий «Томас» вартістю 1915,83 грн., кріплення для телевізора «Логан» вартістю 357,50 грн., смартфон «Леново» з розширеною гарантією, вартістю 3399 грн., шафу-купе вартістю 2600 грн., полицю книжну, 2 шт., вартістю 1100 грн., комод вартістю 1220 грн., письмовий стіл вартістю 860 грн., диван «Монако» вартістю 3800 грн., вітальню «Фламінго» вартістю 2100 грн., а усього на суму 24 422,15 грн., спільною сумісною власністю подружжя, набутого за час шлюбу та за спільні кошти подружжя та стягнути з [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частки вартості вказаного майна в розмірі 12 211,07 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказав, що в період перебування з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі ними було придбано за спільні кошти вище вказане майно, на загальну суму 24 422,15 грн., яке було вивезене відповідачем за зустрічним позовом з спільного помешкання та на даний час знаходиться у користуванні [PERSON], яка відмовляється в добровільному порядку сплатити 1/2 частку вартості зазначеного майна у сумі 12 211,07 грн., у зв'язку з чим змушений звернутися до суду з даною зустрічною позовною заявою. Позивач за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] первісний позов підтримала, наполягала на його задоволенні, заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Представники позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON], [PERSON], кожен окремо, в судовому засіданні, пояснили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в первісній позовній заяві та наполягають на їх задоволенні. Прохають стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 1/2 від вартості автомобіля ЗАЗ SENS, яка згідно з висновком авто товарознавчого дослідження від 11.07.2017 року складає 515225, 54 грн. та судові витрати в сумі 7200 грн. за правову допомогу. Зазначили, що з зустрічними позовними вимогами [PERSON] не згодні в повному обсязі та просять відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях на зустрічний позов. Вказали, що позивачем за зустрічним позовом не дано доказів знаходження спірного майна у володінні [PERSON] Зазначили, що спірне майно знаходиться у користуванні [PERSON] Крім того, зазначили, що дані спірні речі не є неподільними та можуть бути присуджені обом з подружжя пропорційно до їх вартості, отже підстави для присудження грошової компенсації частки у спільному майні подружжя відсутні. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні, пояснив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні, оскільки станом на 20.12.2016р., дату відкриття провадження у справі, та на дату розірвання шлюбу - 11.10.2016р., зареєстрованих за [PERSON] транспортних засобів не було. Вказав, що діюче законодавство не передбачає підставами для недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя відсутність письмової згоди одного з подружжя, зокрема шляхом продажу транспортного засобу шляхом укладення договору комісії. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину), якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Продаж спірного автомобіля вчинявся в період шлюбу, проте на укладення договору купівлі-продажу було отримано усну згоду на той час дружини його довірителя - [PERSON], продаж автомобіля подружжям планувався заздалегідь, з розміщенням відповідного оголошення за кілька місяців до того в мережі Інтернет. Гроші отримані від продажу автомобіля, були включені до сімейного бюджету та використовувалися на поточні потреби сім'ї. Жодних спорів на момент розірвання шлюбу та під час шлюбу стосовно використання спільного бюджету не було. [PERSON] не довела, що спірне майно було відчужене не інтересах сім'ї та не довела свого права на відповідну компенсацію. Також вказав, що позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в ній та просить їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в зустрічному позові. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву в якій заперечував проти позовних вимог [PERSON], просив розглянути справу без його участі. Третя особа ФОП [PERSON] надав заяву в якій просить суд розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи, Територіального сервісного центру 1243 РСЦ МВС в Дніпропетровській області, до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, надані сторонами та їх представниками, встановив наступні обставини справи та визначив відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 18 травня 2012 року було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 144 ( а.с.8). Згідно з свідоцтвом, виданим Саксаганським районним у м. Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 11 жовтня 2016 року розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 135 (а.с.7). Згідно з відповіддю наданої Територіальним сервісним центром №1246 РСЦ МВС в Дніпропетровські області від 21.12.2016р. за вих. №31/4-1248Г-66, автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER] перебував у власності [PERSON], 30.08.2016 року знятий з обліку при перереєстрації (а.с. 12 зі звороту). Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 5810/16/000087 від 20.08.2016р. [PERSON], в особі ФОП [PERSON], який діє на підставі договору-комісії №5810/16/000087 від 30.08.2016р., продав, а [PERSON] придбав автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER] (а.с.48). На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER] належить [PERSON] (а.с.38) Відповідно до частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час перебування в шлюбі [PERSON] з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу було продано автомобіль ЗАЗ SENS з державним реєстраційним номером [NUMBER], що не оспорюється сторонами. Так, відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби. Указане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у абз. 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Крім того, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, зокрема добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15. Відповідач за первісним позовом [PERSON] не заперечував того факту, що спірний автомобіль є майном, яке сторони набули за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому він є спільним сумісним майном подружжя. Та зазначив, що даний автомобіль вибув з його володіння, як спільне майно подружжя та в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1статті 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Так, відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісно власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Звертаючись до суду позивач за первісним позовом зазначала, що спірний автомобіль було відчужено без її згоди, остання між тим не спростувала презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого із подружжя (ч.2.ст.65СК) та в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65СК) і не надала суду будь яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім'ї, що є її процесуальним обов'язком відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Однак, позивачем за первісним позовом - [PERSON], суду не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірний автомобіль було реалізовано без її згоди особисто відповідачем та кошти витрачено не в інтересах сім'ї під час спільного їх проживання. Також не доведено, що відповідач [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу спільного майна та [PERSON] діяли недобросовісно. Отже, оскільки вимогами законодавчих актів не встановлено підстав недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя та враховуючи, що договір про відчуження рухомого майна, який не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, було укладено в період шлюбу між сторонами, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля укладено в інтересах сім'ї за взаємною згодою подружжя, за таких підстав, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні первісного позову [PERSON] судові витрати суд покладає на позивача. Щодо позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою, суд приходить до висновку про відсутність підстав для я їх задоволення, виходячи з наступного. Позивач [PERSON] на підтвердження зустрічних позовних вимог посилається на те, що відповідачем [PERSON] вивезено з квартири [ADDRESS] спірне майно, набуте під час шлюбу, та на підтвердження вказаних обставин надає акт від 12.10.2016 року за підписами сусідів по квартирі, завірений старшим майстром дільниці № 5 ТОВ «Житлосервіс-КР» в якому зазначено, що спірні речі були вивезені [PERSON] (а.с.196). Відповідач [PERSON] як на підставу свого заперечення проти зустрічного позову посилається на те, що нею не були вивезені спірні речі з квартири, оскільки вони є об'ємними та громіздкими та їх відсутність у квартирі зробила б існування в житловому приміщенні доволі скрутним, або навіть не можливим та на підтвердження своїх заперечень надала фотокартки зроблені в квартирі незадовго до її переїзду та на підтвердження відсутності у неї спірних речей надала суду акт опису речей, які знаходяться в квартирі за її теперішнім місцем проживання (а.с.152-160). Судом встановлено, що згідно з товарними чеками, [PERSON] та [PERSON] у шлюбі були придбані такі речі: телевізор «Самсунг», вартістю 3165,83 грн.; духова шафа «Піраміда», вартістю 2165,83 грн.; пилосос миючий «Томас», вартістю 1915,83 грн.; кріплення для телевізора «Логан», вартістю 357,50 грн.; смартфон «Леново» з розширеною гарантією, вартістю 3399 грн.; шафу-купе, вартістю 2600 грн.; полиці книжні 2 шт., вартістю 1100 грн.; комод, вартістю 1220 грн.; письмовий стіл, вартістю 860 грн.; диван «Монако» вартістю 3800 грн.; вітальня «Фламінго», вартістю 2100 грн. (а.с.127,128,148). Відповідно до акту від 02.05.2017 року складеного майстром дільниці ТОВ «Житлосервіс - КР» в присутності свідків, за результатами обстеження квартири №4, розташованої за адресою: [ADDRESS] (місце реєстрації [PERSON].), встановлено, що у вказаній квартирі знаходяться наступні речі: плита газова 1 шт., стіл кухонний 1 шт., стільці кухонні 3 шт., стіл комп'ютерний 1 шт., крісло офісне 1 шт., шафа для одягу 1 шт., диван розкладний 1 шт., диван дитячий 1 шт., пилосос 1 шт., бойлер 1 шт. (а.с.152). Згідно з ч.4 ст. 65 СК України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON], всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не надано доказів знаходження спірного майна у відповідача за зустрічним позовом [PERSON], таким чином, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою суд вважає недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] судові витрати суд покладає на позивача. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed