Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 348173,67 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у розмірі 1900 євро, 850 доларів США та 12000,00 грн., яка згідно курсу НБУ становило 1562 доларів США. Стверджує, що [PERSON] частково повернув грошові кошти, а відтак залишок заборгованості станом на 28.04.2017 року складає 1850 євро та 1200 доларів США. Вказану суму відповідач зобов'язався повернути до 01.07.2017 року, однак взятих на себе зобов'язань не виконав. Окрім того, зазначає, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у вигляді 3% річних у розмірі 11002,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 111981,34 грн., а також пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 127624,33 грн. Просить позов задоволити. Справа надійшла до Галицького районного суду м.Львова 13.04.2018 року. Ухвалою від 10.05.2018 року відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, клопотання про розгляд справи у його відсутності та відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи вказані норми цивільного процесуального законодавства, суд вважає за необхідне розгляд справи вважає за необхідне розгляд справи проводити за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст.509, ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що згідно розписки від 28.03.2014 року [PERSON] позичив у [PERSON] суму грошей у розмірі 1900 євро, 850 доларів США та 12000 грн., що станом на день отримання вказаних грошових коштів становило 1500 доларів США. З вказаної розписки також вбачається, що відповідачем повернуто позивачу 50 євро та 1150 доларів США. Залишок заборгованості [PERSON] станом на 28.04.2017 року складає 1850 євро та 1200 доларів США. Відповідач зобов'язується повернути вказані грошові кошти до 01 липня 2017 року. У матеріалах справи також наявна вимога позивача до відповідача про повернення позичених грошових коштів. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч.3 ст.1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати суму передбачену ст.625 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року (справа №6-2168цс15). Суд погоджується з розрахунком позивача щодо суми заборгованості, яка підлягає поверненню у розмірі 97566,00 грн., а також, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 11002,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 111981,34 грн. та пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 127624,33 грн. та в загальному розмірі становить 348173,67 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. В порядку ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 3600,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved