Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], з листопада 2014 року по травень 2017 року у розмірі - 150930,00, на утриманні позивача з травня 2015 року по травень 2017 року у розмірі 49445,00. В обґрунтування позову позивач зазначила, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2015 року з відповідача [PERSON] стягнуто: на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. починаючи з 10.10.2014 року і до досягнення дитиною повноліття; на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн. до досягнення [PERSON], [INFO], трьох років. Постановами Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 14.07.2015 року та 03.02.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного рішення суду. У добровільному порядку відповідач відмовляється сплачувати присуджені за рішенням суду аліменти. Згідно розрахунків, наданих державним виконавцем, за відповідачем утворилась заборгованість із сплати аліментів, а саме: з жовтня 2014 року по квітень 2017 року - у розмірі 31000 (тридцять одна тисяча ) гривень 00 коп., з квітня 2015 року по квітень 2017 року - у розмірі 12500 (дванадцять тисяч п'ятсот) гривень 00 коп. Позивач надала розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON], з якого вбачається, що з листопада 2014 року по травень 2017 року загальний розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки складає 150930 грн., на утримання дружини - [PERSON] - 49445 грн. У ході судового розгляду позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним вище. У ході судового розгляду відповідач та його представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі, зазначили, що позивачем не надано доказів того, що відповідач умисно ухиляється від сплати аліментів, відповідач не працює, не має постійного заробітку, заборгованість у відповідача виникла внаслідок скрутного матеріального становища. Вивчивши розрахунки позивача, представник відповідача зазначає, що неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів доньки за заявлений період не може перевищувати 9000 грн., на утримання дружини не більше 3600 грн. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. В ст.ст. 13,41 Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а саме свідоцтвом про народження виданим 19 вересня 2014 року серії [NUMBER], [PERSON], народилася [INFO] року, батьками зазначені сторони по справі [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 1 грудня 2015 року (справа 645/2076/2015ц), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 6 квітня 2015 року, з відповідача [PERSON] стягнуто: на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. починаючи з 10.10.2014 року і до досягнення дитиною повноліття; на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн. до досягнення [PERSON], [INFO], трьох років. Постановами Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 14.07.2015 року та 03.02.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного рішення суду. Згідно розрахунків заборгованостей по виплаті аліментів [PERSON], наданих державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, за відповідачем утворилась заборгованість із сплати аліментів, а саме: з жовтня 2014 року по квітень 2017 року - у розмірі 31000 (тридцять одна тисяча ) гривень 00 коп., з квітня 2015 року по квітень 2017 року - у розмірі 12500 (дванадцять тисяч п'ятсот) гривень 00 коп. Статтею 180 Сімейного Кодексу України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 22 постанови № 3 від 15 травня 2006 року « Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів; відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, а частиною 3 даної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного і грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, якими згідно ст. 4 ЦК України можуть бути закони та підзаконні нормативні акти. Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд, повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Доказів про те, що заборгованість по аліментам виникла внаслідок з незалежних від платника причин, зокрема несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками або по іншим поважним причинам, відповідач суду не надав. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що права позивача порушені, а тому вона має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, загальна сума неустойки (пені), яка підлягає стягненню із відповідача за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] з листопада 2014 року по травень 2017 року у розмірі - 9430 гривень, за прострочення сплати аліментів на утримання [PERSON] [INFO] з травня 2015 року по травень 2017 року у розмірі - 3810 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial