Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 27.11.2003 року у [ADDRESS], актовий запис №8, після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] » та залишити проживати неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] із позивачкою. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 27.11.2003 року. У даному шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейне життя та сімейні обов`язки. Вважає, що збереження сім`ї є неможливим та суперечитиме їхнім інтересам, спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Просить позов задоволити. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 31.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання. Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, згідно якої просить розглядати справу у її відсутності, позов підтримує. Відповідач у судове також не з`явився надавши до суду заяву, згідно якої позов визнає та просить розглядати справу без його участі. Крім того, просить суд вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України). Відповідно до ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.1 ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що 27.11.2003 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, який зареєстровано у с.Молодинче, Жидачівського району, Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис №8, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.9). У даному шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Судом також встановлено, що спільне життя позивача з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейне життя, внаслідок чого погіршилися подружні стосунки в негативну сторону, відтак подальше спільне життя, збереження сім`ї та шлюбу між ними неможливе. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р., проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. З огляду на викладене, оскільки сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть та проживають окремо, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам сторін, тому позов про розірвання шлюбу необхідно задоволити. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позовній заяві позивачка просила суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Щодо позовної вимоги про залишення неповнолітньої дитини проживати разом із матір`ю, суд виходить із наступного. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, номер судового провадження 61-14859ск19. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідач [PERSON] позов визнав, не подавав до місцевого суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю, не заперечує проти залишення дитини на проживання з матір`ю, тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу, дитину слід залишити проживати з позивачкою, відповідно позов в цій частині також підлягає задоволенню. Відтак, вказану вище позовну вимогу також слід задовольнити Крім того, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відтак, зважаючи на ту обставину, що відповідач позов визнав, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе вирішити питання судових витрат шляхом повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved