Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON] до приватного підприємства «Агротех», в якому зазначила, що вона відповідно до Державного акту від 22.06.2004 року є власником земельної ділянки площею 8,56 га, розташованої в межах території Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, яку за договором оренди від 22.06.2004 року, передала в користування ПП «Агротех» строком на п'ять років. 12.04.2010 року уклала з відповідачем додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки. В січні 2013 року в усній формі зверталася до згаданого підприємства із вимогою щодо повернення належної їй земельної ділянки, однак на це звернення відповідач не реагував. Вважає, що договір оренди від 22.06.2004 року, який був зареєстрований в Казанківському районному відділі ДЗК 26.04.2007 року, не містить в собі всіх істотних умов, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі». Зокрема в договорі оренди землі відсутні умови щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, тому посилаючись на викладене просила визнати спірний договір оренди землі від 22.06.2004 року та додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 12.04.2010 року недійсними, а також стягнути на її користь з відповідача судові витрати. Згодом представник позивача [PERSON] своєю заявою від 22.01.2014 року доповнила підстави позову і посилаючись на те, що відповідач використовує земельну ділянку на підставі додаткової угоди до неіснуючого договору оренди землі, просила визнати спірний договір оренди землі та додаткову угоду до зазначеного договору недійсними. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені вимоги і просила їх задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник відповідача за довіреністю Глазков А.С. заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що між ПП «Агротех» та власником земельної ділянки [PERSON] 22.06.2004 року був укладений договір оренди належної останній земельної ділянки площею 8,56 га строком на 5 років, який був зареєстрований 26.04.2007 року за №040701601061. Умови договору були узгодженні при його підписанні, виплата орендної плати здійснюється своєчасно, заборгованості не існує, крім того 12.04.2010 року з позивачкою було укладено додаткову угоду, якою термін дії спірного договору продовжено до 31.12.2017 року, тому вважає, що підстав для визнання цього договору недійсним не має. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, тобто відносини сторін повинні регулюватись Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року (далі - Закон) договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного Закону України є укладеним (вчиненим) із моменту його державної реєстрації. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину - волевиявлення учасника правочину, додержання форми правочину визначеного законом та вчинення правочину особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст.203 ЦК України. В силу п.1 ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серії МК №088589 від 22.06.2004 року являється власником земельної ділянки, площею 8,56 га, розташованої на території Михайлівської сільської ради, переданої їй у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зміст спірного договору оренди землі від 22.06.2004 року вказує на те, що між власником земельної ділянки, площею 8,56 га [PERSON] та приватним підприємством «Агротех» була досягнута домовленість про передачу земельної ділянки в оренду строком на 5 років. Договір зареєстрований в Казанківському районному відділі Миколаївської регіональної філії Центру ДЗК 26 квітня 2007 року за №040701601061. На момент досягнення згоди між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПП «Агротех» щодо укладення договору оренди орендодавець [PERSON] не мала будь-яких заперечень проти умов договору щодо об'єкту оренди, строку його дії, розміру орендної плати та порядку її виплати, інших істотних умов, зазначених в тексті договору. Таких заперечень вона не мала і на момент реєстрації вказаного договору, що вказує на те, що при вчиненні зазначеного правочину (на момент досягнення з ПП «Агротех» згоди в належній формі з усіх істотних умові договору) позивач [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення як учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі. Крім того, 12 квітня 2010 року між тими ж сторонами була укладена додаткова угода до вказаного договору оренди земельної ділянки. Згідно умов додаткової угоди були змінені строки виплати орендної плати, а саме: відповідач зобов'язався сплачувати позивачу орендну плату двічі на рік - 50% до 30 вересня поточного року, 50% до 30 грудня поточного року та термін дії договору оренди земельної ділянки був продовжений до 31 грудня 2017 року. Тобто, позивач виразив свою волю на продовження дії договору оренди, який набуває чинності після його державної реєстрації ( ст. 18 Закону України «Про оренду землі»). За таких обставин, суд вважає, що спірний договір був укладений відповідно до положень ст. ст.14, 15, 18 Закону України «Про оренду землі» (чинним на момент підписання спірного договору) і без порушень вимог ст. ст.4-6, 11, 17, 19 цього Закону. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року при розгляді справи №6-127цс, предметом якої був спір про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого при вирішенні зазначеної категорії справ правове значення має наявність у сторони договору волі на його укладення на момент досягнення з іншою стороною договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент державної реєстрації цього договору. Посилання представника позивача на використання відповідачем земельної ділянки на підставі додаткової угоди до неіснуючого договору оренди землі є безпідставними, оскільки зі змісту додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №162 від 22 червня 2004 року, укладеної між сторонами, вбачається, що сторони уклали додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований 26 квітня 2007 року за №040701601061. Враховуючи викладене суд вважає, що не існує підстав для визнання спірного договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до нього недійсними, тому відмовляє позивачу в задоволенні заявлених вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed