Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача без перерв в період з 01 серпня 1979 ( наказ про прийняття на роботу № 529 від 07 серпня 1979 року) по 19 жовтня 1999 року ( наказ про звільнення №140 від 19 жовтня 1999 року). Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата грошових сум, які йому належать, проводиться підприємством в день звільнення. У випадку спору про розмір сум, належних робітнику при звільненні, власник зобовязаний в зазначений вище термін в любому випадку виплатити суму, яку він не оспорює. На момент її звільнення такого спору між нею та відповідачем не було. При її звільненні з підприємства відповідач був зобов»язаний провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи скрутним фінансовим становищем. На час її звільнення і по цей час заборгованість по заробітній платі відповідача перед нею складає 3368 грн. 29 коп згідно Довідки № 34-726 від 24 березня 2015 року, яка нарахована відповідачем без відповідної індексації та компенсації. Але, вона вважає, що має право на стягнення з відповідача не лише заборгованості по заробітній платі, а і компенсації втрати її частини на підставі законодавства України про що зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» умов її проведення. 1)компенсація втрати частини заробітної плати проводиться згідно зі ст. 34 Закону України № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» ( згідно якої «… компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів у порядку встановленому чинним законодавством») і «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 ( до 2001 року) «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 ( починаючи з 01 січня 2001 року). Тому станом на 01 січня 2015 року розмір компенсації втрати частини заробітку відповідача перед нею складає 16982 грн 74 коп разом з основною заборгованістю за період з січня 2000 року по січень 2015 року року, яку вона бажає стягнути з відповідача. Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати при провині власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, які зазначені в ст. 116 КЗпП України, підприємство зобов»язано виплатити його середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Згідно Довідки відповідача № 34-726 від 24 березня 2015 року її середньомісячна заробітна плата за останні два місяці роботи складала 156 грн 55 коп за відпрацьовані ( 176,4 + 160,0 = 336,4/2 = 168,2) час, а середньоденний заробіток при 5-тиденному робочому тижні і 8,2-мигодинному робочому дні складав: 156,55 : 168,2=0,93 х 8,2= 7,63 грн Таким чином і у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 09 березня 2015 року складає: 7,63 грн х 3866= 29497 грн.58 коп, де 3866 кількість робочих днів за 5-тиденним робочим тижнем, починаючи з 20 жовтня 1999 року по 09 березня 2015 року з урахуванням офіційно опублікованих даних «Про норму тривалості робочого часу», щодо кількості робочих днів в [PERSON] праці і соціального захисту населення України на 1997- 2014 роки. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача їй була спричинена і суттєва моральна шкода, яка пов»язана з трудовими правовідносинами, яка виявилась у її моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем її законних прав і інтересів, що гарантовані Конституцією України та трудовим законодавством ( ст. 237-1 КЗпП України) в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем її трудових прав привели до втрати її налагоджених і нормальних життєвих зв»язків, через що вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача вона не змогла своєчасно і в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, передбачені законодавством, нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому мешкає, а також належним чином харчуватись і вдягатись, утримувати свою сім»ю тощо. Внаслідок чого вона стала нервовою, роздратованою та пригніченою, стан її здоров»я погіршився, в т.ч. через тривалий час порушення відповідачем її законних прав і інтересів. Таким чином, причинену їй відповідачем моральну шкоду вона оцінює в 3000,00 грн. Позовна давність не повинна застосовуватись за вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати, індексації, компенсації втрати частини заробітку, а також середнього заробітку та моральної шкоди за трудовими правовідносинами згідно норм чинного трудового законодавства з урахуванням в тому числі Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 щодо застосування статей 116,117, 237-1 КЗпП України з огляду на те, що заробітна плата їй до цього часу підприємством так і не виплачена. Просить суд стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» міста Словянська, Донецької області, код ЄДРПОУ № 00204895, на її користь заборгованість по заробітній платі з компенсацією втрати частини заробітку в загальній сумі 16982 грн 74 коп, її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 жовтня 1999 року по 09 березня 2015 року включно в сумі 29497 грн 58 коп, а всього 46480 грн 32 коп. та моральну шкоду у сумі 3000 грн. До судового засідання позивач [PERSON] не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 30 квітня 2015 року від позивача надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити її позовні вимоги ( а.с. 15 ). Представник відповідача Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України про що свідчить Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Від представника відповідача ВАТ «Содовий завод» 30 квітня 2015 року надійшла Заява, в якій вказано, що « Позовні вимоги [PERSON] визнаються тільки в частині дійсних вимог у розмірі 3368 гривень 29 коп, які рахуються за бухгалтерським обліком на момент затвердження реєстру кредиторів ВАТ «Содовий завод», який знаходиться в ліквідаційній процедурі з 09 квітня 2003 року. В п.2 Прикінцевих положень ( розділ У11 Закону № 2343- Х11 «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом ) передбачено, що нормативно- правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом діють в частині того, що не суперечить Закону. Тому рішення судів в частині збільшення дійсної заборгованості по відношенню до ВАТ «Содовий завод» незаконні. Ліквідатор за законом не може збільшити реєстр кредиторів, який з моменту затвердження господарським судом, не змінюється. Будь-яка зміна сум в ліквідаційній процедурі не передбачена. Відповідно ВАТ «Содовий завод» може визнавати тільки дійсні вимоги, які можуть бути сплачені на підставі ст. 31 ( черговість погашення вимог кредиторів) вказаного Закону після проведення аукціону. Окрім того, у відношенні ВАТ «Содовий завод» 04 вересня 2003 року відкрита ліквідаційна процедура, у відповідності до ст. 23 ( старий закон), ст. 38 ( новий закон) і перехідними положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, який має пріоритет перед іншими законодавчими актами, забороняється у відношенні підприємства ВАТ «Содовий завод» застосовувати будь-які економічні санкції, що може привести до збільшення дійсних вимог в ліквідаційній процедурі. На підставі викладеного, крім дійсної заробітної плати всі інші вимоги ВАТ «Содовий завод», який знаходиться в ліквідаційній процедурі, не визнає на підставі закону. Просить розглянути справу без участі представника ВАТ «Содовий завод» з урахуванням вказаної заяви» ( а.с. 13-14). Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Відкритого Акціонерного Товариства Содовий завод про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в повному обсязі, позовні вимоги в частині виплати компенсації втрати частини заробітку задоволенню не підлягають, а позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача в період з 01 серпня 1979 року ( Наказ про прийняття на роботу № 529 від 07 серпня 1979 року) по 10 жовтня 1999 року ( Наказ про звільнення № 140 від 19 жовтня 1999) ( а.с.6, 8). З жовтня 1996 року Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» припинило виплачувати працівникам заробітну плату. Вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою виплатити їй заборговану заробітну плату, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність у нього нібито коштів. При її звільненні з підприємства відповідач був зобовязаний провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Станом на час звільнення [PERSON] з підприємства заборгованість по заробітній платі відповідача складає 3368 грн. 29 коп., згідно його Довідки № 34-726 від 24 березня 2015 року ( а.с. 7), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33,34 Закону України « Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв»язку з індексацією за рахунок власних коштів ( стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу ( особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати ( грошового забезпечення тощо). Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв»язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Із роз»яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов»язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв»язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України « Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року №663 ( з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків ( величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв»язку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 ( зі змінами, внесеними Постановою від 23 квітня 1999 року №692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати ( проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу ( особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Однак, в судове засідання позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження виплати їй відповідачем ВАТ Содовий завод заборгованості по заробітній платі у розмірі 3368 грн. 29 коп (а.с.7). Також позивачем [PERSON] у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду даних про відмову власника або уповноваженого ним органу - Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» у виплаті компенсації. Крім того, в матеріалах справи відсутні данні про розмір заборгованості по місяцях, за які вона утворилася. Тому саме з цих підстав позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації заробітної плати в зв»язку з порушенням строків її виплати задоволенню не підлягають. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ Оплата праці указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем [PERSON], підприємство вказує на відсутність коштів та відкриття Ліквідаційної процедури по справі з приводу банкрутства підприємства на підставі Постанови Донецького Господарського суду від 04 вересня 2003 року. За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 жовтня 1999 року по 09 березня 2015 року включно. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати ( ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у звязку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Враховуючи ті обставини, що на теперішній час підприємство - ВАТ «Содовий завод» не здійснило з позивачем [PERSON] повного розрахунку - не виплатило їй заборгованість по заробітній платі, то перебіг тримісячного строку звернення до суду не розпочинався. Також, Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці: Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення . Тому з підприємства ВАТ Содовий завод на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку - з 20 жовтня 1999 року по 09 березня 2015 року включно, що складає 3866 робочих днів за 5-ти денним робочим тижнем. У відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 ( зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348) середньоденний заробіток позивача складає 7,63 грн., зазначена сума визначена з урахуванням Довідки відповідача № 34-726 від 24 березня 2015 року(а.с.7), в якій зазначено, що її середньомісячна заробітна плата за останні два місяці роботи складала 156 грн 55 коп за відпрацьовані ( 176,4 + 160,0 = 336,4/2 = 168,2) час, а середньоденний заробіток при 5-тиденному робочому тижні і 8,2-мигодинному робочому дні складав: 156,55 : 168,2=0,93 х 8,2= 7,63 грн Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення середньої заробітної плати №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). У звязку з чим 7,63 грн.( середньоденна заробітна плата) х 3866 (робочих днів) = 29497 грн. 58 коп Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню повністю. Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. У відповідності до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкривається в ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків . Судом встановлено, що у період трудових відносин з підприємством були порушені права [PERSON], а саме, право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем ВАТ «Содовий завод» не виплачена до теперішнього часу. Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства несвоєчасно виплатили належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У звязку з тим, що протиправними діями відповідача ВАТ «Содовий завод» - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від [PERSON] додаткових зусиль, у звязку з порушенням звичайного укладу її життя, але суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 1000,00 грн, зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача. Також, у відповідності до вимог ст.4 Закону України Про судовий збір, за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.3 ст.6 Закону України Про судовий збір за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з чим, з відповідача ВАТ Содовий завод, на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 328 грн. 65 коп. за вимоги майнового характеру та 121,80 грн. за вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial