Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що її батько, [PERSON] є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , правовстановлюючі документи на який перебувають у відповідача. [INFO] в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] помер. Спадкоємцем майна покійного [PERSON] окрім позивачки є її брат - [PERSON] , котрий у встановленому законом порядку, нарівні з нею прийняв спадщину після покійного батька. Коли позивачка звернулася з метою оформлення спадщини до Березанської державної нотаріальної контори, після перевірки документів державний нотаріус відмовила їй в оформленні спадкових прав з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадковий будинок. Правовстановлюючі документи на будинок по [ADDRESS] утримуються відповідачем і не подаються ним в нотаріальну контору, відтак, державним нотаріусом було запропоновано позивачці звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Як зазначає позивачка, за обставин відсутності згоди відповідача визнати її спадкові права та добровільно подати правовстановлюючі документи на спадкове майно до нотаріальної контори - вона змушена захищати свої права в судовому порядку. Відтак, просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позивачкою було збільшено позовні вимоги, мотивом чого послугувало отримання від КП Київської обласної ради «Лівобережне БТІ» копії правовстановлюючого документу на спадкове майно (свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.07.1994 року), у якому було виявлено помилку в написанні прізвища спадкодавця - [PERSON] у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, складеному 20.07.1994 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., а саме зазначено « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Відтак, свої позовні вимоги з урахуванням їх збільшення, [PERSON] визначила наступним чином: встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеного 20.07.1994 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1062; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у позові. Відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності вказавши, що позовні вимоги в частині визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом не визнає, оскільки в матеріалах справи знаходяться правовстановлюючі документи на спірний будинок. У разі задоволення вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, позивачці ніщо не заважатиме звернутися до нотаріальної контори та у визначеному законом порядку та отримати свідоцтво про право на спадщину на належну їй частку майна. Враховуючи наведене, просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову в частині визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що покійний [PERSON] був її дідусем. Її мати- позивачка [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Від дідуся [PERSON] чула, що він мав намір виправити помилку у написанні його прізвища у свідоцтві про право на спадщину, оскільки в ньому було вказано невірне « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] », однак, за життя цього зробити не встиг. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживала по сусідству з позивачкою [PERSON] по [ADDRESS] . [PERSON] - це батько позивачки, він постійно проживав по [ADDRESS] до своєї смерті. Свідку відомо про те, що у якихось документах [PERSON] допущено помилку у написанні його прізвища. Заслухавши пояснення позивачки, свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані на підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. З урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області 31 травня 2011 року, [PERSON] помер [INFO] , про що 30 вересня 2005 року було зроблено відповідний актовий запис за номером № 205 (а.с. 189). [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.07.1994 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-1062 (а.с. 68). Заповіту [PERSON] за життя не склав. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулися [PERSON] (син спадкодавця) та [PERSON] (донька спадкодавця), що вбачається з дослідженої судом копії спадкової справи № 123/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] , відкритої Березанською міською нотаріальною конторою (а.с. 187-211). 05.07.2019 року завідувачем Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н.В. за вих. № 380/02/31 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про на спадщину за законом на Ѕ ч. жилого будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , та належав [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с. 11). Рішенням Березанського міського суду Київської області від 29.05.2019 року (яке набрало законної сили) встановлено факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , являється батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). До матеріалів справи позивачкою додано копію акту обстеження житлово-побутових умов № 1924 від 18.07.2019 року, з якого вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . [PERSON] доглядала і постійно проживала з [PERSON] до смерті останнього (а.с. 10). У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У частині третій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В силу ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації . Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відсутність правовстановлюючих документів на будинок позбавляє її можливості у позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, передбачає право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно володіти своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач посилався на те, що право на спадкування за законом має також їх з позивачкою брат - [PERSON] , який може вважатися таким, що прийняв спадщину. Як стверджує відповідач, відмітка у паспорті [PERSON] про реєстрацію за адресою проживання батька - спадкодавця [PERSON] , свідчить про те, що він прийняв спадщину. Так, суд оцінює критично, таке твердження, зважаючи на те, що відповідачем долучено копію паспорта, виданого на ім`я [PERSON] , з якої не вбачається можливим визначити зареєстроване місце проживання останнього, зважаючи на неякісну копію. Крім того, з долученої копії свідоцтва про народження [PERSON] , слідує, що батьком його зазначений [PERSON] , в той час як з матеріалів справи вбачається, що прізвищем спадкодавця є [PERSON] , а будь-яких рішень суду про встановлення факту родинних відносин між ними не долучено. Як з`ясовано в ході розгляду справи, [PERSON] не звертався у встановленому законом порядку до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Таким чином, суд, з огляду на наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, оцінюючи в сукупності наявні по справі докази, а також те, що спадщина позивачкою прийнята належним чином, оскільки в інший спосіб, крім як за рішенням суду, позивачка не може реалізувати своє право на оформлення спадкових прав на Ѕ частки будинку, а також оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги законними і обґрунтованими. Щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа, суд виходить з наступного. Суду надано копію спадкової справи № 123/2018, заведеної після смерті [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області 31 травня 2011 року, [PERSON] помер [INFO] , про що 30 вересня 2005 року було зроблено відповідний актовий запис за номером № 205. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.07.1994 року на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровне в реєстрі за № 1-1062, видане державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., на ім`я [PERSON] . У відповідності до роз`яснень, що містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 (далі - Постанова № 5), в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як визначено п. 12 Постанови № 5 при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. У відповідності до положень ч. 1 ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Разом з тим, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Як встановлено ч. 4 ст. 3 вказаного Закону, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначенихстаттею 28 цього Закону. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним із документів, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав, є свідоцтво про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеного 20.07.1994 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1062 на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] . За таких обставин, вказане вище свідоцтво про право на спадщину за заповітом, є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] на будинок по [ADDRESS] , необхідне для реалізації позивачкою її спадкових прав після смерті батька як спадкоємиці першої черги, відтак, встановлення факту належності даного правовстановлюючого документу спадкодавцю має правове значення для неї. Аналізуючи в сукупності наявні в матеріалах справи докази, суд вбачає наявність достатніх підстав вважати, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складене 20.07.1994 року державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В., зареєстроване в реєстрі за № 1-1062 на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] належить [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому усунення розбіжності між записами його прізвища в свідоцтві про право на спадщину за заповітом як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] » є неможливим у позасудовому порядку. Враховуючи вказане, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивачка, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, відтак, заява в цій частині також є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Оскільки позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, в силу приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачкою, слід покласти на відповідача. Відтак, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 1516 (одна тисяча п`ятсот шістнадцять) гривень 15 копійок. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене,

Outcome: approved