Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: 63420, [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви позивач [PERSON] зазначила, що 19.12.2006 вона придбала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], де вона зареєстрована та мешкає по теперішній час. 24.07.2014 вона за проханням свого сина [PERSON], [INFO], - відповідача у справі оформила йому реєстрацію у належній їй квартирі №9. Це прохання було викликано тим, що йому була необхідна адреса реєстрації у Харківській області. [PERSON] прожив у цій квартирі кілька місяців і в кінці 2014 року переїхав на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Як їй відомо, на даний час [PERSON] мешкає за цією адресою та працює на території Російської Федерації. У будинку відсутні особисті речі [PERSON] Відносини з ним вона підтримує лише періодично. Повертатись та жити у цій квартирі [PERSON] не збирається. Комунальні платежі та платежі на утримання і ремонт квартири [PERSON] не сплачує. На даний час через реєстрацію відповідача вона не може на власний розсуд розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Вона оплачує комунальні платежі із розрахунку на ще одну зареєстровану особу. Крім того, в зв'язку з реєстрацією відповідача у її будинку, вона не може оформити житлову субсидію, що для неї є необхідним, оскільки вона є інвалідом II групи з дитинства та її доходи вкрай обмежені. Таким чином, відсутність протягом трьох років за місцем реєстрації [PERSON] є законною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та подальшого зняття його з реєстрації. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 25.06.2018 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 23.08.2018. 23.08.2018 в зв'язку з першою неявкою відповідача, відкладено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.11.2018. 19.11.2018 в судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON] та задоволено клопотання позивача про повторний виклик відповідача. 27.12.2018 справу розглянуто по суті. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON], який повідомлявся про час і місце судового розгляду рекомендованими листами, направленими йому судом (а. с. 21, 23, 31, 32, 40, 47, 49), а також через оголошення на офіційному Веб-сайті Судової влади України (а. с. 22, 39, 46), про причини повторної неявки не повідомив, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечували позивач та представник позивача. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а також докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі відомостей позовної заяви та письмових доказів, досліджених під час судового розгляду, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірним є право користування відповідача [PERSON] житловим приміщенням у виді квартири [ADDRESS], власником якої є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2803 від 19.12.2006 посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] (а. с. 6-8). Факт реєстрації відповідача [PERSON] у вказаній квартирі підтверджується відомостями довідки Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області№164 від 15.05.2018 (а. с. 9). З акта обстеження №26, складеного 15.05.2018 депутатом Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області [PERSON], в присутності свідків [PERSON], [PERSON], вбачається, що [PERSON], 1982 року народження зареєстрований у квартирі [ADDRESS] але з 2014 року не проживає, місце проживання не відоме (а. с. 10). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] зареєстрований в квартирі своєї матері [PERSON] З 2014 року за місцем реєстрації не проживає, місце проживання його не відоме. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідністю зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Позивачем надані докази того, що відповідач [PERSON] зареєстрований у належній їй квартирі та понад рік у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням. Відповідачем не надано будь-яких заперечень проти позову чи доказів на спростування доводів позовної заяви. За таких обставин, позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: approved