Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивовано тим, що 13.02.2017р. представнику позивача стало відомо про те, що 23.12.20016р. старшим державним виконавцем Замостянського ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області [PERSON] було відкрито виконавче провадження №53186197 за заявою відповідача на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 19.12.2016р., за реєстровим №678, про звернення стягнення за договором застави на автомобіль належний позивачу на праві власності, в рахунок погашення боргу в сумі 3540000,00 грн., що виникла на підставі договору позики від 29.05.2015р. Про існування зазначеного виконавчого провадження позивач дізналася коли належний їй автомобіль VOLKSWAGEN TIGUAN, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] було протиправно вивезено з закритої та огородженої території будинковолодіння по провулку Енергетичному Гніванське шосе, 16 в с. Бохоники, Вінницького району Вінницької області, де він знаходився на зберіганні у знайомих позивача. На думку позивача, нотаріусом, при вчиненні виконавчого напису, всупереч вимогам Закону України «Про нотаріат» та Постанови КМУ від 29.06.1999р. №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» порушено вимоги закону, щодо безспірного порядку вчинення виконавчого напису та щодо встановлення та підтвердження на підставі документів розміру заборгованості. Крім того, на думку позивача, нотаріус [PERSON] не вірно встановив природу договору та застосував позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, який самим договором застави не передбачений, а також нотаріус проігнорував вимоги статті 258 ЦК України, згідно з якою до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. З урахуванням вищевикладеного позивач звернулася до суду з позовною заявою в якій просила визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 19.12.2016р., зареєстрований в реєстрі за №678, про звернення стягнення на заставне майно [PERSON] на користь [PERSON] на транспортний засіб автомобіль марки (моделі) VOLKSWAGEN TIGUAN, 2014 року випуску, номер шасі WVGZZZ5ZEW091058, реєстраційний номер [NUMBER], в рахунок погашення боргу в сумі 3540000,00 грн., таким, що не підлягає виконанню. В ході розгляду справи, ухвалою суду від 26.04.2017р. залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] та [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та додатково поданих письмових поясненнях, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченням, стверджуючи про те, що приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави не перевіряє безспірність самої заборгованості, не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. Крім того, на думку представника відповідача, можливість звернення стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса було погоджено сторонами та відображено в пункті 5.2 договору застави, яким передбачено, що звернення стягнення на майно здійснюється за вибором заставодержателя у порядку, встановленому чинним законодавством України. Щодо застосування строків позовної давності, то на думку представника відповідача, скорочені строки позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки виконання договору позики було забезпечено не пенею, а іншим видом майнової відповідальності вираженим у відсотковому значенні від суми заборгованості за кожен день прострочки. (а.с. 86-89) Третя особа - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні та в письмових поясненнях від 18.07.2017р. №16/01-16 заперечував щодо позовних вимог, зазначаючи про те, що оскільки крім відповідей однакового змісту, на його прохання не було надано жодного документа про підтвердження виконання (зміну, припинення) зобовязання за договором позики чи виконання або припинення або розірвання договору застави, ним на законних підставах задоволено заяву [PERSON] і вчинено 19.12.2016р. виконавчий напис на договорі застави транспортного засобу. (а.с. 35) Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги позивача, вказавши про їх обґрунтованість та просив позов задовольнити. Третя особа [PERSON], будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи (а.с 108, 115) в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки в судове засідання, заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі до суду також не надходило. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 травня 2015 року [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з другої сторони, було укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого позикодавець ([PERSON]В.) передав у власність позичальників 600000,00 грн. строком до 01 липня 2015 року з нарахуванням 2-х процентів від суми визначеної в пункті 1 за кожен місяць користування позикою. (а.с. 13, 39) В забезпечення виконання зобовязань [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 29 травня 2015року, 06 червня 2015 року [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] з другої сторони, укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до пункту 1.1 якого заставодавець передає, а заставодержатель приймає у заставу терміном і на умовах, визначених цим договором, належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію (техпаспорта) ТЗ СХХ №165504, вид. 24.07.2014 року Центром ДАІ 0502, транспортний засіб автомобіль марки (моделі) VOLKSWAGEN TIGUAN, 2014 року випуску, номер шасі WVGZZZ5ZEW091058, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований там же. (а.с. 37, 38) 20 травня 2016 року відповідач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою, якою просила нотаріуса передати позивачу [PERSON] заяву, в якій відповідач повідомила, що строк виконання позивачем зобовязань за договором від 29.05.2016р. настав 01.07.2015р., борг в сумі 600000,00 грн. до 01.07.2015р. їй не повернуто і станом на 16.05.2016р., прострочення зобовязання становить 320 днів, а тому, якщо протягом 5 календарних днів після одержання цієї заяви боржник не виконає своє зобовязання і не поверне позичальнику борг в сумі 600000,00 грн. та 1% від суми позики за кожен день прострочення 600000,00*1%*320 днів=1920000 грн., разом 2520000 грн., з позивача буде стягнуто суму боргу в примусовому порядку та звернено стягнення на заставне майно за договором застави транспортного засобу. (а.с. 10) Цього ж дня, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] вищевказану заяву було надіслано [PERSON] (а.с. 10 на звороті) У відповідь на заяву [PERSON] від 20.05.2016р., [PERSON] листом від 31 травня 2016 року повідомила нотаріуса [PERSON], про те, що вимогу [PERSON] вона не визнає, а викладені в ній обставини не відповідають дійсності. Зокрема, умови договору позики були виконані в повному обсязі, а заборгованість за даним договором відсутня та договір є таким, що припинив свою дію, шляхом укладення нового договору позики від 31 липня 2015 року. (а.с. 11) В подальшому, 08 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою, якою просила приватного нотаріуса вчинити виконавчий напис на договорі застави транспортного засобу, який був посвідчений 06.06.2015р. за реєстровим номером 247 і звернути стягнення на заставне майно - транспортний засіб автомобіль марки (моделі) VOLKSWAGEN TIGUAN, 2014 року випуску, номер шасі WVGZZZ5ZEW091058, реєстраційний номер [NUMBER], належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію (техпаспорта) ТЗ СХХ №165504, вид. 24.07.2014 року Центром ДАІ 0502. (а.с. 36) Цією ж заявою [PERSON]В повідомила приватного нотаріуса [PERSON] про те, що: «Станом на 07 листопада 2016 року зобовязання по поверненню мені коштів в сумі 600000,00 грн. [PERSON], [PERSON], [PERSON] позичальниками за договором позики від 29 травня 2015 року, не виконано, а прострочення виконання ними зобовязання становить 490 днів, заборгованість за договором позики від 29 травня 2015 року становить: 600000,00 грн. основне зобовязання та 1 процент від суми позики за кожен день прострочення (600000 грн. * 1% = 6000 грн. * 490 днів) = 2940000 грн., а разом сума, яка підлягає поверненню 3540000 грн.» До заяви [PERSON]В додано договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 06.06.2015р. та договір позики від 25.05.2015р. Листом №68/02-20 від 08.11.2016р. приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] звернувся до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому запропонував вказаним особам на протязі 30 календарних днів після одержання цього листа надати документи, що підтверджують виконання ними зобовязання за договором позики від 29 травня 2015 року або надати документи, що підтверджують виконання/припинення/розірвання договору застави транспортного засобу від 06 червня 2016 року. (а.с. 40) У відповідь на заяву від 08.11.2016р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON], листами від 07.12.2016р., повідомили нотаріуса, що вимогу громадянки [PERSON] за договором позики від 29.05.2015р., підстави звернення з вищевказаною заявою та обставини, викладені в ній не визнають, вважають їх безпідставними, надуманими та такими, що не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, необхідних для вчинення виконавчого напису. (а.с. 41-43) 19 грудня 2016 року, [PERSON], приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу, на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999р. №1172, ст. 24, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на заставне майно боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON], належне боржнику на підставі свідоцтва про реєстрацію (техпаспорта) ТЗ СХХ №165504, вид. 24.07.2014 року Центром ДАІ 0502, на транспортний засіб автомобіль марки (моделі) VOLKSWAGEN TIGUAN, 2014 року випуску, номер шасі WVGZZZ5ZEW091058, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований там же, що є предметом договору застави транспортного засобу, посвідченого 06.06.2015р. [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за реєстровим номером 247, відповідно до якого забезпечується виконання зобовязань за договором позики від 29 травня 2015 року на загальну суму 600000,00 грн., строк виконання зобовязань за яким настав 01 липня 2015 року. (а.с. 44) В абзаці 2 вказаного виконавчого напису нотаріусом зазначено, що загальна сума боргу за період (строк) з 01 липня 2015 року по 08 листопада 2016 року, за договором позики від 29 травня 2015 року становить 600000,00 грн. основне зобовязання та 1 процент від суми позики за кожен день прострочення (600000 грн. * 1% = 6000 грн. * 490 днів) = 2940000 грн., а разом 3540000 грн. Визначаючись щодо обґрунтованості позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою статті 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 20 Закону України Про заставу звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У частині першій статті 26 Закону України від 18 листопада 2003 року № 1255-IV Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, установлених з метою забезпечення виконання зобовязань, (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин вчинення виконавчого напису) наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобовязання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери. реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, з системного аналізу положень статті 590 ЦК України, статті 20 Закону України «Про заставу», статті 26 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень слідує висновок про те, що звернення стягнення на заставлене майно може здійснюватися як за рішенням суду або третейського суду, так і на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. При цьому, з пункту 5.2 договору застави транспортного засобу від 06.06.2016р. вбачається, що сторони узгодили, що звернення стягнення на майно та реалізація майна здійснюється за вибором заставодержателя у порядку, встановленому чинним законодавством України. Таким чином, оскільки договором та законом передбачена можливість звернення стягнення на заставлене майно на підставі напису нотаріуса, посилання представника позивача на зворотнє не заслуговують на увагу та до уваги не приймаються. Однак, згідно зі\~статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат»\~\~нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису подаються: - оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); - документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. З вищенаведеного слідує висновок, що безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості за наданими документами. Нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Як зазначено вище та встановлено судом, звертаючись до нотаріуса з проханням вчинити виконавчий напис відповідачем, до заяви було додано договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 06.06.2015р. та договір позики від 25.05.2015р. Однак, жодного документа яким би підтверджувалась безспірність заборгованості боржника саме в сумі 3540000,00 грн., відповідачем нотаріусу надано не було. Судом встановлено, що відповідно пункту 1 та 2 договору позики, укладеного 29 травня 2015 року [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] - з другої сторони, позикодавець передав у власність позичальників 600000,00 грн. строком до 01 липня 2015 року з нарахуванням 2-х процентів від суми визначеної в пункті 1 за кожен місяць користування позикою. Зазначена сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до оформлення цього договору (а.с. 13, 39). Однак, в абзаці 2 вказаного виконавчого напису нотаріусом зазначено, що загальна сума боргу за період (строк) з 01 липня 2015 року по 08 листопада 2016 року, за договором позики від 29 травня 2015 року становить не 600000,00 грн., а 3540000,00 грн., що в майже в шість разів перевищує суму коштів, отриманих в позику. При цьому, приватним нотаріусом [PERSON] перевіряючи безспірність заборгованості за наданими документами взято до уваги розрахунок заборгованості проведений відповідачем у заяві від 08.11.2016р. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що розмір заборгованості за договором позики від 29.05.2015р. в сумі 3540000,00 грн. визначено відповідачем з урахуванням положень пункту 5 договору позики, відповідно до якого з боржника підлягає стягненню 600000,00 грн. основного зобовязання та 1 процент від суми позики за кожен день прострочення, що за період з 01 липня 2015 року по 08 листопада 2016 року (490 днів) становить 2940000 грн. Аналізуючи умови укладеного сторонами договору позики від 29.05.2015 року судом встановлено, що у пункті 1 договору сторони передбачили нарахування 2-процентів від суми позики за кожен місяць користування позикою. В той же час, відповідно до пункту 5 договору позики, у випадку по коли позичальники не повернуть суму позики в строк, вони зобовязані сплатити суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент від суми позики за кожен день прострочення. Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання. Зокрема відповідно до частини другої вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту вказаної норми вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням: - встановленого індексу інфляції за весь час прострочення; - три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, положення пункту 5 договору позики від 29.05.2015р. не узгоджуються з положеннями статті 625 ЦК, оскільки, на відміну від положень закону, у договорі сторони визначили сплату відсотків за кожен день прострочки, а не відсотки річні, як то передбачено частиною 2 статті 625 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 549 ЦПК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, передбачена сторонами договору позики від 29.05.2015р. відповідальність, яка наступає у звязку з виникненням прострочення виконання грошового зобовязання, у розмірі одного проценту від суми позики за кожен день прострочення за своєю правовою природою є пенею. Однак, встановлення правомірності нарахування процентів, пені, а також інших штрафних санкцій передбачених договором, не відноситься до компетенції нотаріуса при вчиненні виконавчого напису, оскільки як зазначено вище нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Проте, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]. при вчиненні виконавчого напису на договорі застави, за відсутності беззаперечних доказів безспірності вимог [PERSON] та за наявності письмових заперечень боржників щодо заборгованості за договором, фактично встановлено право відповідача на нарахування пені у звязку з невиконанням боржниками умов договору позики, що не узгоджується з положеннями статті 88 Закону України «Про нотаріат»\~та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса». Наявність права відповідача на здійснення нарахування штрафних санкцій відповідно до пункту 5 договору позики від 29.05.2015р. може бути предметом доказування в суді, а тому твердження відповідача про наявність у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики від 29.05.2015р. в сумі 3540000,00 грн. є передчасним. Що стосується посилання представника позивача на те, що укладаючи 31 липня 2015 року наступний договір позики на суму 2250000,00 грн. сторони ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В.) дійшли згоди про припинення дії договору позики від 29 травня 2015 року, судом до уваги не приймається, оскільки умовами договору позики 31 липня 2015 року такого не передбачено, а інших доказів на підтвердження наявності таких обставин позивачем не надано. Що стосується посилання представника позивача на те, що оскільки за договором позики від 29 травня 2015 року позичальниками виступили три особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], а відтак при звернені стягнення на предмет застави слід враховувати відповідальність [PERSON] в межах заборгованості в сумі 200000,00 грн. (1/3 розміру позики), судом також до уваги не приймається, оскільки відповідно до умов договору застави від 06.06.2015р., даним договором забезпечується виконання зобовязань не лише [PERSON], а всіх трьох позичальників за договором позики. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на наведена з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 640,00 грн. судових витрат повязаних зі сплатою судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved