Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Позивач перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з вересня 2013 року по вересень 2017 року. Сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом із позивачем і перебуває на її утриманні. Позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. На утримання дочки позивач щомісячно одержує від держави допомогу у розмірі 860 грн. Крім того позивач є інвалідом 3 групи загального захворювання і щомісячно одержує пенсію у розмірі 1\~300 грн. Інших прибутків не має, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини надає не регулярно, на утримання позивача не надає взагалі. Інших аліментних зобовязань не має. Посилаючись на вище зазначене, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також просить суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі ? частини від усіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною трьох років, а саме до 30 серпня 2019 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, до суду надійшла заява, відповідно до якої остання просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити ту повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, вивчивши письмові докази, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з вересня 2013 року по вересень 2017 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до свідоцтва про народження, І-ЖС № 319217, виданого 07.09.2016 року Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 5), сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] Дитина проживає з матірю [PERSON], що підтверджується довідкою ТОВ «Соцсфера» від 16.02.2017 року про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги (а.с. 7) і знаходиться на її утриманні. Таким чином, судом встановлено, що на цей час [PERSON] повністю знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з останньою. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини надає не регулярно, на утримання позивача не надає взагалі. Інших аліментних зобовязань відповідач не має. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Виходячи з матеріального становища сторін та враховуючи стан їх здоровя, а також те, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини надає не регулярно, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, зазначених у статті 182 СК України та не надав суду інших доказів, які б могли вплинути на визначення розміру аліментів, суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дочки у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що її чоловік може надавати матеріальну допомогу. Суд вважає, що так-як позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], яка народилася 30.08.2016 року, то позивач дійсно має право на утримання аліменти з відповідача до досягнення дитиною трьох років, виходячи з вимог ст. 84 СК України, тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial