Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку. В обґрунтування позовних вимог вказує, що їй на праві власності, в порядку спадкування за законом, після смерті батька, належить житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] (згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03.02.2015 року). Однак у даному будинку без жодних правових підстав, вже більше двадцяти років проживають відповідачі. Добровільно виселитися останні не бажають, чим перешкоджають позивачці користуватися її власністю. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 5 грудня 2016 року, відкрито провадження в даній справі, призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні. 27 грудня 2016 року - ухвалою суду зупинено провадження по даній справі до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про перегляд рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами. 04.05.2017 року - відновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку. Ухвалою Володимирецького районного суду від 12.05.2017 р. зупинено провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. 25.01.2018 року відновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку, призначено підготовче судове засідання. 26.03.2018 р. - ухвалою суду провадження по даній справі зупинено до закінчення перегляду судового рішення у цивільній справі № 556/624/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, у касаційному порядку. Постановою апеляційного суду Рівненської області від 27.06.2018 р. ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.03.2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 24.07.2018 року ухвалою Володимирецького районного суду відновлено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку, призначено підготовче судове засідання. 22.10.2018 року зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду в Великій Палаті Верховного Суду цивільної справи №556/109/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину. 20.11.2018 року - ухвалою суду відновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 13.12.2018 р. зупинено провадження у даній справі, до набрання законної сили судовим рішенням у справі №556/109/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину. 06.03.2019 року відновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 14.05.2019 року ухвалою Володимирецького районного суду закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення до судового розгляду по суті. 09.07.2019 року зупинено провадження по даній справі до закінчення розгляду у Верховному суді у складі суддів Касаційного цивільного суду цивільної справи №556/109/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадщину. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.11.2020 року відновлено провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надіслали заяви про розгляд справи в їх відсутності, позов не визнають. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги і надала пояснення в межах пред`явленого позову. Спірний будинок є приватною власністю [PERSON] , згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03.02.2015 року. Відповідачі ж там проживають без жодних правових підстав. На даний час позивачка з сім`єю живе в старій хаті, в неналежних умовах, діти її хворіють. А тому просить виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з житлового будинку, що в [ADDRESS] . Представник відповідачки - [PERSON] , адвокат Луницька С.М. позов не визнала і суду пояснила, що відповідачі вселилися в спірний будинок з відома і дозволу попереднього власника, а саме - матері позивачки, яка була головою даного домогосподарства. Останні зареєстровані і безперервно проживають у спірному будинку з 1996 року, іншого житла не мають, зробили ремонт, платили за електроенергію, всі податки. Відповідачі фактично купили будинок у матері позивачки за обумовлену суму коштів. І [PERSON] достовірно знала про обтяження будинку у вигляді проживання там сім`ї [PERSON] . Згідно запису в погосподарських книгах [PERSON] рахується головою домогосподарства в [ADDRESS] . І оскільки тривалий час проживання сім`ї [PERSON] у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати даний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в позові [PERSON] слід відмовити, що співпадає з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року, справа №569/4373/16-ц та в Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р., справа №754/616/18-ц. Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд рахує, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03.02.2015 р., яке набрало законної сили визнано за [PERSON] право власності, в порядку спадкування за законом, на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані в [ADDRESS] , після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . Даним рішенням встановлено, що [PERSON] проживала з батьками у вище згаданому будинку з грудня 1979 р. по 12.06.1996 року. Батьки позивачки перебували у цивільному шлюбі, правовстановлюючі документи на будинок відсутні. Дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України. Згідно довідки, виданої Малівською сільською радою Демидівського району Рівненської області №673 від 25.07.2016 року, [PERSON] з сім`єю зареєстровані і проживають у власному будинку в с. Малеве Демидівського району , Рівненсьької області. Даний факт стверджується і Актом обстеження матеріально - побутових умов сім`ї [PERSON] від 21.12.2016 року, штампом у паспорті позивачки, серії [NUMBER] , де зазначено її місце реєстрації - с. Малеве Демидівського району Рівненської області. Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Мульчицької сільської ради №112 від 15.12.2016 року, [PERSON] була зареєстрована та проживала в с. Мульчиці Володимирецького району, в житловому будинку, головою домогосподарства в якому були [PERSON] (батько позивачки, помер [INFO] ), [PERSON] (мати позивачки). Згідно запису в погосподарській книзі №1 за 1996-2000 роки, 12 червня 1996 року сім`я [PERSON] ( в тому числі [PERSON] ) вибули в с. Більська Воля Володимирецького району. Згідно довідок, виданих виконкомом Мульчицької сільської ради №3115 від 19.12.2016 р., №3126 від 20.12.2016 р., [PERSON] та члени його сім`ї зареєстровані та проживають в житловому будинку в [ADDRESS] . Останній значиться головою даного домогосподарства (згідно записів погосподарської книги №1). І як вбачається з паспорта [PERSON] , серії [NUMBER] виданого 16.02.1996 року Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області, [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 16.02.1996 року Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області, їх місце проживання зареєстровано за адресою [ADDRESS] , з 22.03.1996 року по даний час. Судом також встановлено, що відповідачі сплачували всі рахунки та податки, які надходили на їх ім`я за даною адресою, що стверджується копіями рахунків на оплату електроенергії №99528, №306216, довідками про фактично спожиту електроенергію за 2008-2017 р., копією страхового свідоцтва про комплексне страхування будівель та домашнього майна громадян, видане страхувальнику [PERSON] , серії [NUMBER] , актом взаємозвірки за електроенергію №R_2015/1729. Відомостей про наявність у відповідачів будь-якого речового права на інше житло матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенції), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом , яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» , заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, як зазначено в Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. (справа №754/613/18-ц), тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві . Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом , не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві . Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Поняття майно у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. І як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р. (справа №569/4373/16-ц), згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом , воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві . Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми ; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба , а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. (справа №754/613/18-ц), суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві . Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. І як вказано в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р., справа №569/4373/16-ц, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, передбаченого у ст.116 ЖК УРСР, позивачем не зазначено. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані і проживають в спірному будинку з 1996 року, фактично купивши дане житло у матері позивачки - [PERSON] , яка була головою даного домогосподарства. Даний факт не заперечує і сама [PERSON] , про що зазначила у позовній заяві. З моменту проживання та реєстрації відповідачі здійснювали поточний ремонт, сплачували за електроенергію, інші обов`язкові платежі. І вони не були винні в тому, що власник будівлі не дотримався формальних вимог, пов`язаних з регулюванням їхнього вселення. Згідно погосподарських книг [PERSON] є головою домогосподарства в [ADDRESS] , тобто [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом. Судом також встановлено, що іншого житла відповідачі не мають. Сім`я ж [PERSON] має житловий будинок у с. Малеве Демидівського району Рівненської області, де зареєстровані і проживають по даний час. Тобто спірний будинок не є єдиним можливим місцем її проживання. І як зазначено в Постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року, справа №404/789/18, у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес ; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що тривалий час проживання відповідачів у спірному будинку, більше 20 років, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати даний будинок житлом відповідачів в розумінні ст.8 Конвенції, виселення поставить під загрозу соціальний статус останніх, покладене на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони можуть стати безхатченками. З урахуванням наведеного, оцінивши пропорційність виселення відповідачів у розумінні ст. 8 Конвенції, суд приходить до висновку, що в позові [PERSON] слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed