Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

[PERSON]\~ звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ними права спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Хуст, вул. Дуброва, 12 Закарпатської області, в рівних частках по 1/2 частки за кожним. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки зведене під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. На підставі наведеного, позивачка вважає, що їх частки є рівними, тому за ними слід визнати право спільної сумісної власності на 1/2 частину будинку за кожним. Позивачка та її представник не скористалися правом на участь у судовому засіданні та в матеріалах справи міститься заява позивачки, відповідно до якої вона просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно не скористався правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, відзиву чи заперечень на позовну заяву подано не було. У відповідності до ч. 4ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України\~ право на захист особа здійснює на свій розсуд. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачка зазначила у ньому такі позовні вимоги: визнання за ними з відповідачем права спільної сумісної власності на житловий будинок в рівних частках за кожним. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом у контексті із заявленими позовними вимогами [PERSON]\~ доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання за сторонами права спільної сумісної власності на житловий будинок у рівних частках. Так, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.1998 року. На підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 01 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 17-20). Відповідачу [PERSON] на підставі рішення ХІ сесії І скликання Хустської міської ради від 08 вересня 1999 року № 257 «Про виділення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку» виділено земельну ділянку площею 0,07 га під будівництво житлового будинку в м. Хуст на вул. Колгоспна, б/н (тепер вул. Дуброва , 12) (а.с. 7, 8, 23). Згідно з будівельним паспортом на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника, складеного 11.10.1999 року за № 152/99, проекту забудови земельної ділянки індивідуального житлового будинку\~ відповідачу [PERSON] на підставі вищевказаного рішення Хустської міської ради дозволено будівництво індивідуального житлового будинку в м. Хуст, вул. Колгоспна (а.с. 6, 9). Відповідно до даних з будинкової книги сторони є зареєстрованими у даному будинку, що свідчить про його готовність за час їх перебування у шлюбі. Фактичні дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.09.2018 № 138068808 (а.с. 13, 14) свідчать про те, що право власності на спірний будинок зареєстроване за [PERSON] По відношенню до вказаних обставин, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved