Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири № 63 розташованої за адресою: м. Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 2, Харківської області, як набуту за час перебування у шлюбі, посилаючись на те, що 15.08.1998 вони уклали шлюб з відповідачем, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. За період шлюбу вони придбали вищевказану квартиру, яка згідно договору купівлі-продажу належить [PERSON], але оскільки вона придбана під час перебування у шлюбі, позивач має право на Ѕ частину цієї квартири. Від [PERSON] надійшло клопотання про залучення його в якості третьої особи у вищевказаній цивільній справі, разом з клопотанням ним заявлено позовну заяву до [PERSON] та [PERSON], в якій він просив суд стягнути з позивача та відповідача суму боргу в розмірі 4250 доларів США, що за курсом НБУ становить 111 775,00 грн., та судовий збір в розмірі 1117,75 грн. В обґрунтування він посилався на те, що впродовж квітня 2006 року ним було надано сину та його дружині позику в розмірі 8500 доларів США з терміном повернення грошових коштів до квітня 2016 року. Однак вони у встановлені згідно домовленостей строки свої зобовязання не виконали, до теперішнього часу борг не повернули, а тому він просить суд стягнути з них борг. [PERSON] надано відзив на позовну заяву третьої особи [PERSON] про стягнення боргу, в якому вказала, що доводи, викладені в позовній заяві [PERSON], не відповідають дійсним обставинам справи, а усі твердження позивача про те, що, начебто, вони з її колишнім чоловіком зверталися до нього з проханням надати грошову позику на придбання квартири є неправдою. Вказувала, що вона ніколи не зверталася до [PERSON] з проханням надати в борг грошові кошти на придбання квартири, тому позов не визнає, вважає його необґрунтованим, тому що доводи, викладені в ньому, такі, що не відповідають дійсності. [PERSON] надано заперечення на відзив [PERSON], в якому він зазначив, що посилання [PERSON] на недоведеність позовних вимог, відсутність доказів щодо отримання відповідачами коштів у борг не ґрунтуються на доказах, такі твердження є припущеннями, що не може братися до уваги. Вказував, що відсутність розписки про надання коштів зумовлена тим, що він надав кошти як батько сину для вирішення сімейних потреб та через те, що борг не був повернутий, у нього зіпсувались відносини із сином. [PERSON] надано відповідь на заперечення на відзив, в якому вона наполягала на допиті свідка [PERSON], застосуванні позовної давності щодо вимог [PERSON] та зазначила, що [PERSON] спеціально не надає відзив на позов [PERSON], оскільки його батько [PERSON] діє в його інтересах, тому позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] [PERSON] допитана судом в якості свідка, пояснила, що з відповідачем знаходилась в шлюбі, який на теперішній час розірвано, в період шлюбу була куплена спірна квартира за спільні кошти та за кредитні кошти. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що позов бувшої своєї дружини не визнає, так як частина спірної квартири була куплена фактично за кошти його батька, який їм позичив кошти, а позов свого батька [PERSON] він визнає в повному обсязі. Третя особа, що заявляє самостійні вимоги, [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, додавши, що він в той період, коли сімя сина вирішила купити квартиру вперше, був пенсіонером та їздив на заробітки в Росію і в нього були кошти, які були позичені дітям на купівлю квартири. Суд,\~вислухавши учасників\~судового засідання,\~дослідивши матеріали\~справи,\~вважає,\~що позов\~[PERSON]\~до [PERSON]\~про розподіл\~спільного майна\~подружжя,\~набутого за\~час перебування\~у шлюбі,\~підлягає задоволенню,\~в той\~же час\~позов [PERSON]\~до [PERSON]\~і [PERSON] про\~стягнення боргу задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що 15\~червня 2018 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією рішення суду по справі № 636/284/18 (провадження № 2/636/625/18) (а.с. 75). За час перебування у шлюбі сторони придбали у свою власність квартиру № 63, розташованої за адресою: м. Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 2, Харківської області, яка оформлена на імя відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.08.2009 (а.с. 7). Згідно ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, спірна квартира придбана в період перебування сторін у шлюбі, тобто вона є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. \~ Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. За роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині. З урахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, набутого за час перебування у шлюбі, в повному обсязі, як такий, що знайшов своє підтвердження в ході судового засідання.\~ Щодо позовної\~заяви [PERSON]\~до [PERSON]\~і [PERSON] про стягнення боргу, суд зазначає наступне. [PERSON] стверджує, що він надав [PERSON] та [PERSON], який є його сином, позику у сумі розмірі 8500\~доларів США\~з терміном\~повернення грошових\~коштів до\~квітня 2016\~року за\~усною домовленістю,\~тобто будь\~якої розписки\~про передачу\~коштів не\~складалося. У відповідності до ч. 2. ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Будь-яких доказів на укладення договору позики третьої особою не надано. У судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] - сусідка [PERSON], яка пояснила суду, що їй відомо, як молодій сімї сина допомагав [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що батько [PERSON] працював та допомагав сину по виплаті кредитів. Допитана свідок [PERSON] пояснила суду, що їй нічого не відомо про допомогу [PERSON] сімї її сестри, а відомо те, що квартира придбана в кредит в період шлюбу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON]\~до [PERSON]\~і [PERSON] про стягнення боргу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов'язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з\~розглядом справи,\~у разі\~задоволення позову\~покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, судовий збір, сплачений [PERSON] при предявленні позову, стягненню не підлягає, оскільки за нею визнано право власності на квартиру, а судовий збір, сплачений [PERSON], не підлягає стягненню на його користь у звязку з відмовою у задоволені позову.

Outcome: approved