Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , 3-я особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області Державної міграційної служби України, про захист права дитини, надання дозволу на реєстрацію дитини з матір`ю без згоди батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач є батьком доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Вони з дитиною зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживає. Житло, в якому зареєстровані позивач з донькою належить її матері [PERSON] . В теперішній час [PERSON] бажає зареєструватись з дитиною за адресою: [ADDRESS] , в якому фактично проживає. Вказаний будинок також належить [PERSON] . Зміна місця проживання викликана тим, що будинок, в якому вона зареєстрована з дитиною, її мати бажає продати. Позивач звернулася до органу реєстрації - міграційної служби України в Харківській області, але їй було роз`яснено, що на підставі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні «при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним». Але згоди батька для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, не має. В зв`язку з цим звернулася до суду. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити позов та розглянути справу в її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення останньому поштового відправлення, яке отримала 15.08.2020 «мати [PERSON] ». При цьому від [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Представник 3-ї особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Державної міграційної служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення останньому поштового відправлення, яке отримано 17.08.2020 «уповноваженим». При цьому від 3-ї особи до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася [INFO] , батьком значиться [PERSON] - відповідач по справі, матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 серпня 2009 року (а. с. 7). Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 5). Згідно виконавчого листа, виданого Дворічанським районним судом Харківської області 15 грудня 2011 року по справі № 2009/2-292/2011, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] в розмірі ј частини усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 23 листопада 2011 року і до повноліття дитини (а. с. 13). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів АСВП № 38702329, [PERSON] станом на 01.06.2020 має заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] за виконавчим листом Дворічанського районного суду Харківської області від 15.12.2011 № 2009/2-292/11 в розмірі 37272,85 гривень (а. с. 16). Згідно витягу з погосподарської книги Рідкодубівської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 24.06.2020 № 42, [PERSON] разом з донькою [PERSON] зареєстровані з 02.03.2012 за адресою: [ADDRESS] (а. с. 18). Власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу житлового будинку від 27.10.1993 (а. с. 9). Згідно акту про фактичне місце проживання (не проживання) в м. Куп`янську, смт Ківшарівка, смт Куп`янськ-Вузловий Харківської області від 17.06.2020, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14). Власником вказаного будинку є [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу житлового будинку та земельної ділянки від 26.09.2019 (а. с. 10). Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ч.1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом 3 місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно із пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду даної справи позивачем були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. За таких обставин справи, суд всебічно та повно з`ясував обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved