Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зобов'язати [PERSON] знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2006 року є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В 2002 році її донька [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] в зв'язку із чим вона дозволила відповідачу вселитися до її квартири та зареєструвати своє місце проживання. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] офіційно не розірвано, але разом подружжя не проживає. Відповідач змінив місце свого проживання в вересні 2013 р., його особистих речей в квартирі немає. Але не зважаючи на те, що [PERSON] довгий час не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] останній так і не знявся з реєстрації. Оскільки відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації із квартири, участі у витратах на її утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює їй перешкоди як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, вона вимушена звернутися з позовом до суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги послалася на ст.ст. 71, 72 ЖК України. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі та прохала суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28.09.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2975, [PERSON] є власником квартири за [ADDRESS] (а.с.6-7). Згідно довідки КРЕП № 3 [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за місцем реєстрації не проживає півроку з вересня 2013 р. (а.с.9). Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зібрані у справі докази свідчать, що позивач є власником спірного житлового приміщення, а члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону, а саме положень глави 32 ЦК України, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ЖК України, зокрема ст.ст. 71, 72, які регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за наймачем та членами його сім'ї та порядок визнання таких осіб, втратившими право користування цим приміщенням. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з вересня 2013 року, за захистом порушеного права, з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач звернулася у березні 2014 року, тобто до спливу річного строку передбаченого ч.2 ст. 405 ЦК України. Таким чином, позивач звернулась до суду з зазначеним позовом передчасно, але не втратила права звернення до суду, з урахуванням вимог ч.2 ст.405 ЦК України.

Outcome: dismissed