Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 26.06.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис №83. В обґрунтування позову зазначила, що з 26.06.2015 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. На протязі останнього року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Спільне господарство не ведуть з листопада 2016 року. Втрачені всі фізичні та духовні зв'язки між ними. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю. Відповідач постійно нехтує сімейним цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідкам яких нерідко стають діти, що тяжким чином впливає на їх психічний стан. Спору про розділ майна та місце проживання дітей між ними немає. Вважала, що збереження шлюбу є неможливим, тому звернулася з цим позовом до суду. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, від позову не відмовилася, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище без змін. У зв'язку з визнанням відповідачем позову просила повернути 50% сплаченого нею судового збору з державного бюджету. Відповідач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Згідно свідоцтву про шлюб Серія [NUMBER] та копій свідоцтв про народження Серія [NUMBER], Серія [NUMBER], сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.06.2015 року, від шлюбу мають неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. (а. с. 5, 6, 7). Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідністю зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі змісту позовної заяви, яку визнав відповідач, слідує, що фактично сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Спору про поділ майна, про місце проживання дітей між сторонами немає. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. За таких обставин, оскільки збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, позов [PERSON] про розірвання шлюбу є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з урахуванням визнання відповідачем позову до початку розгляд справи по суті, що дало право позивачці на звернення з заявою про повернення їй з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, з відповідача належить стягнути на користь позивачки на відшкодування витрат по сплаті судового збору 320 грн. 00 коп., що складає 50 відсотків від понесених нею витрат по сплаті судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. (а. с. 1), а також задовольнити клопотання позивачки про повернення їй 50 відсотків судового збору з державного бюджету.

Outcome: approved