Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є матір'ю [PERSON]. Її донька уклала шлюб з [PERSON] 17 грудня 1997 року. Подружнє життя не склалося і 31 жовтня 2006 року шлюб між ними був розірваний. [INFO] у відповідачки народилась донька - [PERSON]. Наприкінці 2012 року донька привезла онуку до неї і залишила. З тих пір дитина мешкає разом із нею. Відповідачка не приїжджає, життям та здоров'ям дитини не цікавиться, матеріально дитину не утримує. Телефон відповідачки вимкнений, на її листи відповідачка не відповідає, дочку зі святами не вітає, її здоров'ям не цікавиться. Також позивачка зазначила, що має належні житлові умови для життя та розвитку дитини, матеріальний стан дозволяє їй бути опікуном неповнолітньої дитини, вона допомагає дитині з навчанням, купує одяг та предметі необхідні для її розвитку та росту. Тому просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], призначити її опікуном онуки та передати їй на виховання, а також стягнути з відповідачки на її користь аліменти на утримання онуки в розмірі 400 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена шляхом опублікування інформації на сайті суду. Причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала. Тому суд у відповідності до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради - в судове засідання не з'явися, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності та позовні вимоги залишила на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER], видане Відділом РАЦС по м. Шахтарську Шахтарського міськрайонного управління юстиції Донецької області 05.09.2007 р.). Батько дитини - [PERSON] записаний згідно ст.. 135 СК України (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00016311945 від 12.02.2016 р.). Наприкінці 2012 року відповідачка [PERSON] привезла дитину до позивачки [PERSON] та залишила у неї. На той час дитині було 5 років. З цього часу дитина мешкає разом із позивачкою, що підтверджується довідкою № 133 від 18.02.2016 р., виданою Клюківською сільською радою Тетіївського району Київської області. Згідно ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Тетіївська районна державна адміністрація Київської області надала суду висновок № 07-13/355 від 24.02.2016р. про доцільність в інтересах малолітньої дитини позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON], [INFO]., оскільки вона самоусунулася від виконання батьківських обов'язків, без поважних причин з кінця 2012 року не опікується дитиною, не займається її вихованням, лікуванням та матеріально не утримує дитину. Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи, в тому числі підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами. Згідно принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна зростати, окрім іншого, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, позбавлення відповідачки батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме нехтування матір'ю своїми батьківськими обов'язками, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, на думку суду є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя та гармонічного виховання, як того вимагає ст. 150 СК України. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, що є підставою відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню в інтересах малолітньої дитини. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, вона має право бути поновленою у батьківських правах відносно своєї доньки відповідно до положень ст.169 СК України. Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідачка працездатна, не надає матеріальну допомогу, має ще двох синів, які мешкають з батьком. За таких підстав суд вважає обґрунтованими позовні вимоги і в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання доньки [PERSON]. Щодо вимог позиваки про призначення її опікуном над неповнолітньою [PERSON], [INFO], суд вважає необхідним відмовити, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Але будь-яких відомостей щодо звернення позивачки [PERSON] до органів опіки та піклування з питання підготовки подання щодо призначення її опікуном суду нею не надано, тому це унеможливлює призначення її опікуном над малолітньою онукою, що не позбавляє її права у майбутньому звернутися до відповідних органів за вирішенням питання щодо призначення її опікуном. На підставі викладеного та

Outcome: partial