Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому уточнивши позовні вимоги просить визнати незаконним та скасувати наказ Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 59-3 від 24.04.2017 року «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» та скасувати наказ Управління майном спільної власності від 06.09.2017 № 109-3 «Про деякі питання забезпечення діяльності Комісії з припинення КЗ ЛОР «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у відповідності до наказу Головного управління охорони здоров'я Львівської обласної державної адміністрації від 30 вересня 2011 року №837-к вона призначена 04.10.2011 року на посаду головного лікаря комунального закладу «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу». Рішенням Львівської обласної ради № 401 від 21.03.2017 року «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» вирішено припинити комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський протитуберкульозний диспансер» і комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» шляхом злиття в комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер». На виконання вказаного рішення начальник управління майна спільної власності Львівської обласної ради п. М. Бандра видав наказ №59-3 від 24.04.2017 року «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу», яким її включено до складу комісії, призначено головою та зобов'язано вчинити низку дій, пов'язаних з припиненням комунального закладу. Проте не може виконати вимоги вказаного наказу, оскільки вважає, що такий суперечить положенням ст.ст. 36,40 КЗпП України та ст.ст. 104-107 ЦК України. Також, з порушенням вимог ст.ст.36,40 КЗпПУ України її попереджено про можливе майбутнє вивільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України (лист Управління майном спільної власності Львівської обласної ради №657 від 16.05.2017 року), оскільки жодних дій чи рішень про скорочення штату чи чисельності відносно її посади - головного лікаря комунального закладу, не приймалось і не виносилось. В подальшому, наказом №90-3 від 06 липня 2017 року внесено зміни до наказу № 59-3 від 24.04.2017 року, зокрема головою Комісії з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» визначено іншу особу - [PERSON] Крім того, відповідачем прийнято ще один наказ, який пов'язаний з попередніми від 06.09.2017 року №109-3 «Про деякі питання забезпечення діяльності Комісії з припинення КЗ ЛОР «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу», яким її зобов'язано передати голові комісії з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу [PERSON] гербову печатку, інші печатки, штампи, установчі документи, бланки суворої звітності комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу». Оскільки вказаний наказ безпосередньо пов'язаний з оскаржуваним, тому такий теж вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов за уточненими вимогами підтримав, надав пояснення, аналогічні наведеним та просив позов задовольнити. Відповідач, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання свого представника не направив, про причин неявки такого суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу без участі на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 вересня 2011 року Головним управлінням охорони здоров'я Львівської обласної державної адміністрації видано наказ № 837-к, яким призначено [PERSON] на посаду головного лікаря комунального закладу «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» 04 жовтня 2011 року (а.с. 9). Рішенням №401 від 21 березня 2017 року «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» Львівська обласна рада вирішила припинити комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський протитуберкульозний диспансер» і комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» шляхом злиття в комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (а.с. 3-5). Відповідно до п.7 Рішення Львівської обласної ради №401 від 21 березня 2017 року Управлінню майном спільної власності Львівської обласної ради (М.Бандра): спільно із департаментом охорони здоров'я Львівської обласної державної адміністрації забезпечити здійснення в установленому порядку заходів, пов'язаних з припиненням комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський протитуберкульозний диспансер» і комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу», а також виключенням цих закладів із Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2017 року Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради видано наказ № 59-3 «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу», з додатку до якого вбачається, що [PERSON] призначено головою вказаної вище комісії. Даним наказом передбачено здійснення ряду заходів, пов'язаних з припиненням комунального закладу. Крім того, 06.09.2017 року Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради видано наказ № 109-3 «Про деякі питання забезпечення діяльності комісії з припинення КЗ ЛОР «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу», згідно якого [PERSON] зобовязано негайно передати голові комісії з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу [PERSON] гербову печатку, інші печатки, штампи, установчі документи, бланки суворої звітності комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу». Позивач звертаючись до суду із позовом просить визнати незаконним та скасувати наказ Управління майном спільної власності Львівської обласної ради № 59-3 від 24.04.2017 року «Про комісію з припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу» та наказ Управління майном спільної власності від 06.09.2017 № 109-3 «Про деякі питання забезпечення діяльності Комісії з припинення КЗ ЛОР «Львівська обласна лікарня позалегеневого туберкульозу», покликаючись на те, що такі суперечать положенням ст.ст. 36,40 КЗпП України та ст.ст. 104-107 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення, невизнання чи оспорення останнього. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивачем не надано доказів про існування оспорюваних наказів, набуття ними чинності, їх дія в данний час, а також їх незаконність. Позивачем також не доведено, що оспорюваними наказами порушуються її права, як фізичної або посадової особи. Крім того, не доведений і факт звернення [PERSON] до відповідача за роз'ясненням з приводу порядку виконання оспорюваних наказів, на який посилався представник позивача. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed