Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь суму вимушеного прогулу станом на 01.01.2018 в розмірі 27090 грн.; стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрат від інфляції в розмірі 460 грн. 82 коп.; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2003 року вона перебуває в трудових відносинах з виробничим підрозділом «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З нею 28.08.2009 укладено контракт №18 про прийняття її на роботу до квиткової каси вокзалу за посадою касир квитковий 2 категорії строком до 16.10.2013, дія якого подовжена до 16.10.2018 додатковою угодою від 29.04.2014. Весь час роботи вона є членом первинної профспілкової організації станцій Знам'янської дирекції залізничних перевезень профспілки залізничників та транспортних будівельників України. Листом від 10.05.2017 за вихідним №ДСА-09/693 та підписом в. о. начальника станції Знам'янка виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», її попереджено про дострокове припинення дії контракту з 24.05.2017 та запропоновано в порядку переведення інші посади. Оскільки вона вважала, що в її роботодавця не було підстав для дострокового розірвання контракту та переведення її на іншу роботу, то листом від 24.05.2017 вона надала відповідь на пропозицію про переведення на іншу роботу, в якій відмовилася від запропонованих посад. Наказом від 24.05.2017 №156/ОС по виробничому підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», з яким її ознайомлено того ж дня та вручено за її вимогою копію, дію контракту з нею припинено достроково за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї цим контрактом. Зберігати за працівником середній заробіток протягом двох місяців, згідно зі ст.184 КЗпП України. З цим наказом вона не погодилася, оскільки вважала його незаконним та безпідставним. Систематичного невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї контрактом від 28.08.2009 №18, вона не допускала і підстав достроково розривати з нею контракт у власника (уповноваженого ним органу) не було. Ці обставини вже встановлені рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.10.2017, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27.12.2017. При цьому, крім відсутності приводу для дострокового розірвання контракту, були ще й інші суттєві підстави недійсності даного наказу. В будь-якому випадку умови і контракту, і додаткової угоди не могли суперечити нормам чинного трудового законодавства України. Так, статтею 184 КЗпП України надано безумовні гарантії одиноким матерям від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, ч.3 зазначеної статті вказано: «Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору». Таким чином, держава гарантувала одиноким матерям гарантії на випадок закінчення строкового трудового договору та взагалі виключила можливість достроково розривати трудовий договір з даною категорією працівників. Виходячи з положень даної статті, відповідач ПАТ «Українська залізниця» взагалі не мав права достроково розривати з нею контракт. Фактично визнавши цю обставину, відповідач скасував наказ про дострокове розірвання контракту. Оскільки на сьогоднішній день предмет спору в цій частині фактично відсутній, то ухвалою Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.01.2018 провадження в справі за її позовом до ПАТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про дострокове припинення дії контракту, закрито. При цьому, відповідно до ст.235 КЗпП України вона заявляє вимогу про стягнення з відповідача на її користь суми вимушеного прогулу, оскільки з 24.08.2017 по 01.01.2018 вона не отримувала ні заробітної плати, ні компенсації у випадку дострокового розірвання контракту, тобто була позбавлена засобів існування. За її підрахунком, розмір суми вимушеного прогулу, згідно з розміром нарахованої їй у березні, квітні та травні місяцях 2017 року ВП Знам'янською дирекцією залізничних перевезень та постанови КМУ №100 від 08.02.1995 заробітної плати становить: сім днів у серпні місяці, тридцять днів у вересні, тридцять один день у жовтні, тридцять днів у листопаді та тридцять один день у грудні місяці 2017 року, які необхідно помножити на розмір середньоденного заробітку, що за її підрахунком становить 210 грн. та станом на 01.01.2018 дорівнює 27090 грн. Крім того, відповідно до ст.34 Закону України «Про оплату праці», постанови КМУ №159 від 21.02.2001 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», вона має право на компенсацію втрати частини нарахованих, але не виплачених їй грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. За її підрахунком, здійсненим помісячно з урахуванням офіційного індексу інфляції, за методикою, визначеною вказаною постановою КМУ, сума такої компенсації складає 460 грн. 82 коп. Такі протиправні умисні дії уповноваженого власником органу відповідача ПАТ «Українська залізниця» завдали їй невичерпних душевних страждань, які вона відчуває як через незаконне розірвання контракту та позбавлення її та її дитини, яку вона виховує і утримує сама, єдиних засобів існування. З серпня місяця 2017 року до 3 січня 2018 року вона змушена додавати додаткових зусиль для організації свого життя, вишукуючи засоби для свого та дитини існування. Через її фінансові труднощі, пов'язані з неотриманням заробітної плати, вона змушена відмовитися від оздоровлення дитини, від відвідування сином курсів англійської мови, його участі в олімпіадах, що потребувало від неї щомісячно чималих витрат. Вона повинна була урізати дитину в харчуванні, на зиму в неї не було за що придбати йому теплий одяг та взуття. Крім того, що вона позбулася єдиного доходу, в неї залишився невиплачений кредит, який вона оформлювала ще маючи роботи. З часу припинення виплати компенсації у серпні місяці 2017 року, за відсутністю будь-якого доходу, вона не мала змоги платити ні відсотки, ні тіло цього кредиту, у звязку з чим їй нараховуються пеня та штрафи, які вона також не в змозі була погашати. Це безвихідне становище доводило її до відчаю, негативно впливало на звичний її спосіб життя. Вона навіть отримати медичну допомогу не могла собі дозволити за відсутністю коштів. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Визначений розмір спричиненої їй моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Виходячи з засад розумності та справедливості, завдану їй протиправними діями відповідача моральну шкоду вона оцінює в 50000 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Зазначив, що ПАТ «Українська залізниця» вважає, що факт вимушеного прогулу відсутній у зв'язку з тим, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був незаконно звільнений, а потім поновлений на роботі. [PERSON] 24.05.2017 ознайомлено з наказом про дострокове припинення контракту за систематичне невиконання без поважних причин своїх обов'язків. Але у зв'язку з тим, що вона є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує неповнолітню (на той час) дитину, ПАТ «Українська залізниця», не маючи наміру її звільняти, згідно зі ст.184 КЗпП України, протягом трьох місяців зберігала середній заробіток [PERSON] Протягом всього часу, починаючи з кінця травня 2017 року до листопада 2017 року відповідачем пропонувалися [PERSON] різні посади для подальшої роботи згідно з її освітою. Позивач категорично відмовлялася від запропонованих посад. ПАТ «Українська залізниця» не порушувала законодавства та не проводила звільнення [PERSON], а навпаки надавала можливість продовжувати працювати на підприємстві. В трудовій книжці позивача відсутній будь який запис про звільнення. На підставі викладеного представник відповідача вважає вимоги про виплату суми за вимушений прогул безпідставною, а також і виплату компенсації від інфляційних витрат такою, що не підлягає задоволенню. Стосовно нарахованої [PERSON] суми за вимушений прогул, то він вважає її такою, що розрахована з порушенням норм ПКМ України від 08.02.1995 №100. Зазначена сума не може бути стягнута з відповідача у зв'язку з тим, що вимушеного прогулу не було. З позовною вимогою про стягнення моральної шкоди відповідач не погоджується, оскільки до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження нанесення моральної шкоди як того вимагає ст.175 ЦПК України. Крім того, ПАТ «Українська залізниця», всупереч тверджень [PERSON], вживала всі заходи для забезпечення її працевлаштування увесь період, на який вона посилається. Стосовно наявності заборгованості у вигляді пені та штрафу по кредиту, [PERSON] також вищезазначені факти не підтвердила жодним документом. У відповіді на відзив [PERSON] зазначила, що доводи представника відповідача не ґрунтуються на нормах права та належних доказах, тому вони не можуть бути взяті до уваги судом з наступних підстав. Щодо відсутності вимушеного прогулу, то його існування доводиться текстом наказу №156/ОС від 24.05.2017 по виробничому підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», в якому зазначено, що «контракт припинено достроково за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї цим контрактом. Зберігати за працівником середній заробіток протягом двох місяців згідно зі ст.184 КЗпП України». Саме посилання адміністрації виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» на ст.184 КЗпП України, яка передбачає збереження середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення стокового трудового договору, вказує на те, що трудові відносини між роботодавцем ПАТ «Українська залізниця» та працівником [PERSON] фактично припинилися. З метою припинення цих відносин адміністрація станції Знам'янка вже після видання наказу №156/ОС від 24.05.2017, звернулася до профспілкового органу за наданням згоди на розірвання трудового договору. Засідання профспілкової організації відбулося 08.06.2017 і, посилаючись на норми КЗпП України, первинна профспілкова організація постановила про відсутність законних підстав надавати згоду на розірвання трудового договору з білетним касиром [PERSON], оскільки адміністрацією порушено вимоги існуючих законодавчих актів стосовно неї. Запропоновано керівництву станції скасувати наказ виконуючого обов'язки начальника станції [PERSON] від 24.05.2017 №156/ОС «Про припинення дії контракту», як такого, що не відповідає законодавству про працю та вимогам нормативних документів. Таке рішення первинної профспілкової організації, яке викладено у формі витягу з протоколу №16 від 08.06.2017, повністю доводить правоту позовних вимог. Щодо наданих їй відповідачем пропозицій зайняття інших посад, то на них вона кожного разу відповідала вмотивованою відмовою з причин того, що Знам'янським міськрайонним судом розглядалася цивільна справа за її позовом до ПАТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про дострокове розірвання контракту. Справа, номер провадження якої 2/389/465/17, перебувала в провадженні судді Берднікової Г.В. Тому, до вирішення по суті спору про розірвання з нею контракту щодо роботи на посаді касира - квиткового станції Знам'янка, розгляд питання про її переведення на інші посади був передчасним та безпідставним. Наміру переводитися на іншу посаду вона не мала, оскільки таке переведення могло негативно позначитися як на її матеріальному становищі, так і на стані її здоровя. Крім того, вона мала обґрунтовані побоювання, що у випадку отримання її згоди на роботу на іншій посаді, на її посаду, право зайняття якої вона відстоювала в суді, буде прийнято іншу особу і це стане додатковим аргументом проти її поновлення. Сума вимушеного прогулу обрахована нею та її представником з урахуванням розміру її заробітку, зазначеного в щомісячних роздруківках, які вона отримувала з місцем роботи, відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995. Заявлена нею моральна шкода також достатньо обґрунтована, вмотивована та підтверджена належними та допустимими доказами. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. У заяві від 24.04.2017 [PERSON] повідомила керівництво виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про те, що 11.04.2017 звернулася до Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою про скасування наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності (а.с.93). З попередження від 10.05.2017 вбачається, що касир квитковий станції Знамянка виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] попереджається про те, що з 24.05.2017 з нею розривається контракт за невиконання зобовязань, передбачених контрактом (а.с.62). Наказом від 24.05.2017 №156/ОС дію контракту з [PERSON] припинено достроково за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї цим контрактом. Також в даному наказі зазначено про збереження за працівником середнього заробітку протягом двох місяців, згідно зі ст.184 КЗпП України (а.с.63). Ухвалою Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.05.2017 за позовною заявою [PERSON] до ПАТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про дострокове розірвання контракту, відкрито провадження (а.с.92). З виписки з протоколу засідання профспілкового комітету від 08.06.2017 №16 вбачається, що в профспілкового комітету відсутні законні підстави давати згоду на розірвання трудового договору за п.2 ст.36 КЗпП з білетним касиром 2 категорії станції Знамянка [PERSON], оскільки адміністрацією станції порушені вимоги існуючих законодавчих актів стосовно [PERSON] Водночас, керівництву станції Знамянка запропоновано скасувати наказ від 24.05.2017 №156/ОС «Про припинення дії контракту» як такого, що не відповідає законодавству про працю та вимогам нормативних документів (а.с.91). У повідомленні від 10.05.2017, попередженні від 24.05.2017, повідомленнях від 08.06.2017, 20.06.2017, 04.07.2017, 03.08.2017, 31.08.2017, 14.09.2017, 17.10.2017 відповідачем пропонувалися [PERSON] різні посади для подальшої роботи згідно з її освітньо-кваліфікаційним рівнем (а.с.64, 66, 67, 69, 72, 77, 78, 82, 85). [PERSON] категорично відмовлялася від запропонованих посад, що вбачається з її заяв від 24.05.2017 на повідомлення від 10.05.2017, від 13.06.2017 на повідомлення від 08.06.2017, від 27.06.2017 на повідомлення від 20.06.2017, від 12.07.2017 на повідомлення від 04.07.2017, від 14.08.2017 на повідомлення від 03.08.2017, від 07.09.2017 на повідомлення від 31.08.2017, від 22.09.2017 на повідомлення від 14.09.2017, від 20.10.207 на повідомлення від 17.10.2017 (а.с.94, 95, 96, 97, 98, 99, 100, 101). У своїй заяві від 07.09.2017 [PERSON] повідомила керівництво виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про те, що припиненням виплати їй заробітної плати, її та її сина позбавлено засобів існування, що змушує її вживати всіх не заборонених законом способів захисту себе та своєї дитини (а.с.81). Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.10.2017 визнано незаконними та скасовано накази по виробничому підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №ДСК-43/04 та №ДСК-43/06 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани касира квиткового [PERSON] (а.с.7-11). Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 27.12.2017 вказане рішення від 23.10.2017 залишено без змін (а.с.12-13). На підставі постанови апеляційного суду Кіровоградської області від 27.12.2017, начальником виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 28.12.2017 видано наказ №ДСК-43/45, згідно з яким, [PERSON] скасовано догану, оголошену наказом №ДСК-43/04 від 28.02.2018, та догану, оголошену наказом №ДСК-43/06 від 14.03.2017 (а.с.15). За наказом начальника виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28.12.2017 №438/ОС, у звязку зі скасуванням доган, що були оголошені наказами №ДСК-43/04 від 28.02.2018 та №ДСК-43/06 від 14.03.2017, скасовано наказ в. о. начальника станції від 24.05.2017 №156/ОС про дострокове припинення дії контракту №18 [PERSON] касиру квитковому 1 категорії та продовжено його дію до закінчення строку контракту до 16.10.2018 (а.с.14). Розрахунки заробітної плати свідчать про те, що [PERSON] за березень 2017 року всього нараховано 5327 грн. 87 коп., за квітень 2017 року 6940 грн. 58 коп., за травень 2017 року 4628 грн. 59 коп., за червень 2017 року 5614 грн. 87 коп., за липень 2017 року 7279 грн. 84 коп., за серпень 2017 року 4468 грн. 26 коп., за вересень 2017 року 0 грн. 00 коп., за жовтень 2017 року 0 грн. 00 коп., за листопад 2017 року 0 грн. 00 коп., за рудень 2017 року нараховано 1995 грн. 00 коп. матеріальної допомоги (а.с.16, 17, 18, 19). З розрахунку суми вимушеного прогулу, здійсненого по дням [PERSON], вбачається, що станом на 01.01.2018 сума вимушеного прогулу становить 27090 грн. (а.с.20). Компенсація від інфляційних втрат за період з серпня 2017 року по грудень 2017 року складає 460 грн. 82 коп., що також вбачається з вказаного розрахунку та помісячних розрахунків інфляційних збитків (а.с.21, 22, 23, 24). У довідці від 14.11.2017 №116 вказано, що станом на 14.11.2017 залишок за кредитом [PERSON], договір за яким укладено 04.04.2017, складає 17000 грн. (а.с.25). Зі свідоцтва про народження встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO] (а.с.26). З розрахунку оплати середньої зарплати, здійсненого погодинно начальником фінансово-економічного відділу, вбачається, що середній заробіток [PERSON] за період з 24.08.2017 по 28.12.2017 складає 26351 грн. 12 коп. (а.с.61). Статтею 184 КЗпП України передбачені гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років -\~частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. З досліджених матеріалів та пояснень сторін встановлено, що станом на день видання наказу №156/ОС «Про припинення дії контракту» від 24.05.2017, сину [PERSON], яка є одинокою матірю, [PERSON], [INFO], ще не виповнилося чотирнадцяти років. Повної ліквідації підприємства відповідача також не відбулося. Дія строкового договору не закінчилася. Викладені обставини сторонами під час розгляду справи не оспорювалися. Згідно з ч.3 ст.21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Зі змісту розяснень, що містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вбачається, що на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Посилання представника відповідача на те, що відповідачем не проводилося звільнення [PERSON], а навпаки надавалася можливість продовжувати працювати на підприємстві, оскільки в трудовій книжці позивача відсутній будь який запис про звільнення, судом до уваги не приймаються, виходячи з того, що [PERSON] з 24.05.2017 була відсторонена від виконання своїх трудових обовязків, а з 24.08.2017 було припинено виплату їй середньої заробітної плати. Виходячи з того, що, скасувавши наказ про припинення трудового договору з [PERSON], відповідач не провів їй оплату часу вимушеного прогулу за період з 24.08.2017 по 28.12.2017, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Ураховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 24.05.2017, суд, застосовуючи зазначені норми права, дійшов висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих [PERSON] за попередні два місяці роботи, що передували звільненню. Відповідно до пункту 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка, згідно з пунктом 8 цього Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Розмір середньоденної заробітної плати [PERSON], що був нею визначений, становить 210 грн., у звязку з чим нею нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27090 грн. Водночас, відповідачем визначено середньогодинну заробітну плату [PERSON] у розмірі 31 грн. 01 коп., у звязку з чим нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26351 грн. 12 коп. На думку суду нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середньогодинної заробітної плати є більш точним, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 26351 грн. 12 коп. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації втрат від інфляції суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. За статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, позовна вимога про стягнення компенсації втрат від інфляції підлягає задоволенню. Враховуючи положення ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», суд вважає за необхідне самостійно розрахувати дану суму станом на 17.01.2018 (день, станом на який здійснено розрахунок [PERSON]Д.). З розрахунку оплати середньої зарплати, вбачається, що за серпень 2017 року [PERSON] нараховано середній заробіток, який не виплачено, в сумі 1480 грн. 40 коп., за вересень 2017 року 6365 грн. 72 коп., за жовтень 2017 року 6217 грн. 68 коп., за листопад 2017 року 6439 грн. 74 коп., за грудень 2017 року 5847 грн. 58 коп. Тож, компенсація [PERSON] за період з 01.09.2017 по 17.01.2018 за нарахований, але не виплачений, середній заробіток у серпні 2017 року в сумі 1480 грн. 40 коп., становить 100 грн. 20 коп. За період з 01.10.2017 по 17.01.2018 за нарахований, але не виплачений, середній заробіток у вересні 2017 року в сумі 6365 грн. 72 коп., компенсація становить 297 грн. 88 коп. За період з 01.11.2017 по 17.01.2018 за нарахований, але не виплачений, середній заробіток у жовтні 2017 року в сумі 6217 грн. 68 коп., компенсація становить 290 грн. 96 коп. За період з 01.12.2017 по 17.01.2018 за нарахований, але не виплачений, середній заробіток у листопаді 2017 року в сумі 6439 грн. 74 коп., компенсація становить 221 грн. 50 коп. За період з 01.01.2018 по 17.01.2018 за нарахований, але не виплачений, середній заробіток у грудні 2017 року в сумі 5847 грн. 58 коп., компенсація становить 0 грн. 00 коп. Тож, загальна сума компенсації складає (100 грн. 20 коп. + 297 грн. 88 коп. + 290 грн. 96 коп. + 221 грн. 50 коп. + 0 грн. 00 коп.) 910 грн. 54 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі ст.237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь [PERSON], суд враховує характер порушення її прав, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який дотепер не виплачено, тяжкість та істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення, зусилля, що вжиті [PERSON] для відновлення своїх трудових прав. Крім того, суд враховує те, що [PERSON], являючись одинокою матірю, самостійно виховує неповнолітнього сина [PERSON], який на час припинення дії контракту був ще малолітнім, для якого вона є єдиним годувальником. Тож, [PERSON] тривалий час змушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї дитини. Враховуючи викладене, компенсацію моральної шкоди суд оцінює в 5000 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог на 41,6%, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 322 грн. 61 коп. На підставі викладеного, ст.ст.1, 21, 184, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»,

Outcome: partial