Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зміну прізвища на дошлюбне «[PERSON]», залишення дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з матір'ю, надання дозволу на виїзд за кордон України малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], без згоди батька до досягнення дітьми повноліття з оформленням необхідних для виїзду документів, надання матері повноважень за межами України вирішувати усі питання, що стосуються дітей, до повноліття останніх. У поданій суду уточненій позовній заяві позивач просила надати дітям дозвіл на виїзд за кордон без згоди батька в країни Шенгенської Угоди Європейського Союзу, Єгипет, Чорногорію, з оформленням необхідних для виїзду документів, у літні періоди (з 01 червня по 31 серпня) у супроводі матері до досягнення дітьми повноліття. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали. Представник позивача суду пояснив, що батько не бажає надати позивачу дозвіл на виїзд дітей за кордон безпідставно, що унеможливлює належний відпочинок та оздоровлення дітей. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а його представник був присутній у одному із судових засідань. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подала достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, за можливе провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про його перегляд. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування вимог позову, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 12 січня 2005 року між [PERSON] та [PERSON], відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 23 (а.с. 7). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення, оскільки стосунки, які існують між сторонами, виключають можливість збереження сім'ї, а подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Вимога позову щодо зміни позивачу при реєстрації розірвання шлюбу прізвища на дошлюбне також підлягає до задоволення, оскільки право на відновлення дошлюбного прізвища передбачене ст. 113 Сімейного кодексу України. Підлягає також до задоволення вимога про залишення дітей з матір'ю після розірвання шлюбу, оскільки суд дійшов переконання, що піклування матері якнайкраще забезпечить інтереси дітей. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Свідоцтво про народження [NUMBER] від 25.11.2006 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Свідоцтво про народження [NUMBER] від 08.07.2008 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дітей в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дітьми встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, місце проживання дітей з матір'ю, досліджені в судовому засіданні характеризуючі дані щодо обох батьків, відносини між батьками і дітьми та вік дітей, суд вважає, що право дітей на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дітей за кордон не порушує прав [PERSON], як батька дітей, та вчиняється матір'ю в інтересах малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За таких обставин,

Outcome: partial