Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов мотивувала тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилась спадщина на належний їй за життя будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її дочка [PERSON] . Остання померла [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] . У вересні 2001 року [PERSON] продала позивачу за кошти в сумі 3000 грн зазначений будинок. З цього часу вона відкрито володіє, користується та проживає у ньому. У зв`язку з цим, просила визнати за нею за набувальною давністю право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 27.11.2019 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Вказаною ухвалою, витребувано з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 47/2014, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримала за обставин у ньому викладених, просила його задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, 24.12.2019 подав письмову заяву, в якій позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які розташовані за адресою [ADDRESS] , - за набувальною давністю, справу розглянути у його відсутності (а.с.75). Суд вважає можливим, відповідно до вимог ст.211 ч.3 ЦПК України, розглянути справу у відсутності відповідача, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами, подавши суду відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , - знаходиться будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 42-46). Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 22.11.1990, вказаний будинок знаходився у власності [PERSON] (а.с. 21-26). Земельна ділянка під ним також перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується архівним витягом з рішення № 25 виконкому Обухівської сільської Ради народних депутатів від 15.06.1994 (а.с. 55). [PERSON] померла [INFO] в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 14). Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. З копій свідоцтва про народження (а.с. 16), свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 17), довідки Обухівської сільської ради № 740 від 13.09.2019 (а.с. 19) вбачається, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] була її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 58065710 від 25.10.2019 слідує що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, тобто спадкові права ніким не оформлялися (а.с. 51). [PERSON] померла [INFO] в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 15). У розписці, складеній за життя, [PERSON] зазначила, що за станом здоров`я і матеріальними відносинами вона була не спроможна відремонтувати будинок матері і тому у вересні місяці у 2001 році продала його [PERSON] за 3000 грн (а.с. 27). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 17) доводиться, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] був її чоловік [PERSON] , який має право на спадкування. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно довідки Обухівської сільської ради № 741 від 13.09.2019, [PERSON] на час смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з нею за однією адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні. Зокрема, з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 58065759 від 25.10.2019 слідує що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, тобто спадкові права ніким не оформлялися (а.с. 52). Отже, суд вважає доведеним, що [PERSON] був єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З копії спадкової справи № 47/2014 заведеної щодо майна [PERSON] слідує, що [PERSON] помер [INFO] . Єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після його смерті був відповідач [PERSON] (а.с.64-70). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Згідно довідки Обухівської сільської ради № 738 від 13.09.2019, [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] проживає, користується та володіє будинком [PERSON] з 2001 року (а.с. 28). Вони зареєстровані у вказаному будинку, що підтверджується довідками Обухівської сільської ради № 736, № 739 від 13.09.2019 та копіями з погосподарських книг (а.с. 29-38). Позивач також використовує присадибну земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 54). Пленум ВССУ у п. 9 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). В судовому засіданні та з матеріалів справи судом встановлено, що спірний житловий будинок може бути об`єктом набувальної давності, оскільки є нерухомим майном. Його вартість становить 37800 грн (а.с. 50). При встановленні ознаки добросовісності володіння даним будинком позивачем суд виходить з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність має враховуватись добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Суд вважає доведеним, що позивач володів житловим будинком добросовісно оскільки вважав, що придбав його за договором купівлі продажу. Разом з тим, розписка видана [PERSON] не може бути визнана такою на підставі якої особа у 2001 році могла набути право власності, оскільки відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Вказане підтверджує відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності, що є обов`язковою умовою для набуття права власності за набувальною давністю. Суд звертає увагу, що позивач володів спірним житловим будинком добросовісно, оскільки протягом усього часу спадкоємці [PERSON] , не вчиняли жодних дій щодо перешкоджанню позивачу користуватися ним. Відповідач позов визнав повністю та обставину добросовісності, в даному випадку, жодним чином не оспорював. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставину, що позивач володіє, користується та утримує житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , - з вересня 2001 року. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Отже, суд вважає доведеним, що [PERSON] з вересня 2001 року володіла житловим будинком та господарським спорудами відкрито, тобто очевидно для всіх інших осіб, при цьому володілець ставився до цього майна як до власного (експлуатував, вживав необхідних заходів для утримання будинку та будівель в належному стані). Як уже зазначалося, відповідач не претендує на спірне майно, про що свідчить його повне та беззастережне визнання позовних вимог. Отже, позивачем у повній мірі доведені усі обставини, які мають значення для справи і які в сукупності є підставою для задоволення даного позову. Враховуючи викладене, а також обставину, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, і при його задоволенні не будуть порушені права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати за набувальною давністю право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 768 грн 40 коп. (а.с. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved