Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] та просить суд визнати право власності за нею та [PERSON] на будівельні матеріали, які були використані в процесі самочинного будівництва спадкодавцем, а саме, прибудови літ. «а1» розміром 6,0х4,0 м, прибудови літ. «а5» розміром 1,53х2,42 м по [ADDRESS] в рівних частках. В обґрунтуванні своїх вимог, [PERSON] посилається на наступне. 19 червня 2012 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сестри [PERSON]. Спадкове майно складалось з 2/10 часток житлового будинку [ADDRESS], який складається в цілому з житлового будинку літ. «А» житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126,0 кв.м., надвірних будівель : «Б» - літня кухня, «В, Є» - убиральні, «Г» - сарай, «Д» - гараж, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. Зазначене майно, [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Відповідач [PERSON] успадкував іншу 2/10 частину житлового будинку [ADDRESS], як спадкове майно після смерті батька [PERSON]. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.10.2013 року [PERSON] фактично викупив у [PERSON] належну їй 2/10 частину зазначеного будинку. Однак, на момент ухвалення рішення не вирішеним залишався правовий статус прибудов, що розташовані на території будинку [ADDRESS] та були збудовані спадкодавцем [PERSON] До вказаних самочинних прибудов відноситься прибудова літ. «а1» розміром 6,0х4,0 м та прибудова літ. «а5» розміром 1,53х2,42 м. Посилаючись на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року по справі № 2-6264/10 та рішення Апеляційного суду Одеської області від 06.10.2014 року, якими було встановлено, що вказані прибудови є об'єктами самочинного будівництва, тому сторони мають право лише на будівельні матеріали, які були використані в процесі цього будівництва, [PERSON] звернулась до суду з відповідною вимогою, оскільки вони з [PERSON] не могли дійти згоди щодо розпорядження прибудовами - будівельними матеріалами. [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила суд задовольнити її. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовної заяви та повністю заперечували проти обґрунтувань та доводів позивача, тому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Подана представником [PERSON] зустрічна позовна заява не прийнята судом до провадження, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Однак, представник відповідача, всупереч вимог ст.123 ЦПК України пред'явив зустрічні вимоги під час розгляду справи по суті. Вивчивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін та дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 25.08.1983 року отримав дозвіл на будівництво літньої кухні розміром 3,0 х 4,0 м., сараю розміром 3 х 4 м. та гаражу розміром 3,5 х 5 м. В свою чергу, [PERSON] самочинно збудував наступні будівлі: прибудову літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м., прибудови літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м., гаражу літ. «Д» розміром 5,52 х 3,40 м. по [ADDRESS]. Цей факт підтверджується копією дозволу № 38 на будівництво від 02.03.1982 року, виданий [PERSON] та встановлено ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року, якою було скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 24.12.2010 року про визнання права власності за [PERSON] на вищезазначені прибудови. Після смерті [PERSON] його спадкоємцями став син - відповідач по справі та дружина - [PERSON], яка 31.10.1991 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/10 частин житлового будинку [ADDRESS] 15 червня 2010 року відповідач отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 1487, яким успадкував після смерті батька 2/10 частин житлового будинку [ADDRESS], що складається в цілому з: житлового будинку літ. «А» житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126,0 кв.м., та надвірних будівель: літ. «Б» - літня кухня, літ. «В, Є» - убиральня, літ. «Г» - сарай, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. 19 червня 2012 року позивач - [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сестри [PERSON]. Спадкове майно складалось з 2/10 часток житлового будинку [ADDRESS], який складається в цілому з житлового будинку літ. «А» житловою площею 64,5 кв.м., загальною площею 126,0 кв.м., надвірних будівель : «Б» - літня кухня, «В, Є» - убиральні, «Г» - сарай, «Д» - гараж, споруд № 1-10, І, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. Таким чином, гараж літ. «Д» був внесений до частки спадщини [PERSON], яка 31.10.1991 року успадкувала 2/10 частин будинку після смерті чоловіка [PERSON], до складу якої увійшов й зазначений гараж. Спірним для сторін залишались прибудова літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м. та прибудова літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м, оскільки відсутність права власності у [PERSON] на дані будівлі, привело до неможливості їх успадкування сторонами через віднесення прибудов до категорії об'єктів збудованих самочинно. Такі обставини повністю підтверджуються матеріалами справи, а саме рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.10.2013 року, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2014 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.02.2014 року та не заперечуються сторонами. Статтею 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 ст. 376 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 24 грудня 2010 року № 2-6264/10 за відповідачем було визнано право власності на самочинні будівлі: прибудова літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м, прибудова літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м, гараж «Д» по [ADDRESS]. В подальшому, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спірні прибудови. В зазначеній ухвалі апеляційний суд зазначив, що при розгляді справи дійшов до висновку, що прибудова літ. «а1» розміром 6,0 х 4,0 м, прибудова літ. «а5» розміром 1,53 х 2,42 м по [ADDRESS] є самочинним будівництвом, а отже на думку суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст.331 ч.3 ЦК України сторони є власниками будівельних матеріалів, з яких збудовані прибудови, розпорядження якими повинно відбуватися спільно. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.02.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 27.11.2013 року залишено без змін. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 31.07.2014 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання за нею право власності на спірні прибудови, а рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2014 року резолютивна частина рішення першої інстанції від 31.07.2014 року була залишено без змін. При цьому, апеляційним судом були встановлені наступні обставини. В пункті 14 постанови № 6 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за умови, що будівництво велося згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Між тим, у сторін відсутні докази ведення будівництва спірних об'єктів згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у пунктах 7 та 8 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 роз'яснив судам, що у разі смерті забудовника до завершення будівництва, його права та обов'язки входять до складу спадщини лише у тому разі, якщо будівництво здійснювалось ним згідно із законом. Якщо ж спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво, то до спадкоємців переходить лише право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Тобто, при самочинному будівництві до спадкоємців переходить лише право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, а якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то до складу спадщини входять лише права та обов'язки спадкодавця як забудовника. Зі всіма твердженнями та висновками суду апеляційної інстанції щодо права власності у сторін на спірні прибудови суд повністю погоджується та враховує їх під час оцінки представлених доказів і аналізу обставин справи, оскільки відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За роз'яснення Пленуму ВСУ в п.7 постанови № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Наголошення відповідача на тому, що вартість спірних прибудов він виплатив [PERSON] під час викупу належних їй 2/10 частин будинку [ADDRESS] в м. Білгород-Дністровський, суд не бере до уваги та вважає, що такого висновку відповідач дійшов помилково, оскільки з рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.10.2013 року, яким було визнано право власності за [PERSON] на 2/10 частину будинку, що належала [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 2/10 частин будинку вбачається, що прибудова літ. «а1» та прибудова літ. «а5», будівельні матеріали яких є предметом розгляду, не було включено до переданого майна. В свою чергу, позивач не заявляла вимог щодо визнання права власності на будівельні матеріали з яких було збудовано гараж літ. «Д», тому суд не розглядає та не встановлює його правовий статус. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З вищенаведеної норми закону вбачається, що суд зобов'язаний розглядати справу виключно в межах заявлених стороною вимог та на підставі поданих нею доказів, тобто суд не вправі виходити за межі доводів сторони, а лише надає оцінку заявленим вимогам виключно у межах цих вимог і доводів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1463 гривень.

Outcome: approved