Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них [INFO] народилася донька [PERSON] . Вказує на те, що дитина, є ученицею 4 класу Глибоцької гімназії, проживає разом із нею та згідно медичного висновку хворіє цукровим діабетом І-го типу. Посилається на те, що відповідач зареєстрований у господарстві своїх батьків за адресою: [ADDRESS] та вже тривалий час перебуває за межами країни на заробітках. Зазначає на те, що вона влітку хотіла оздоровити дитину та поїхати до своєї матері, яка наразі проживає в Італії, однак, відповідач категорично відмовився надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон. Посилаючись на ці обставини, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - [PERSON] строком на один рік з дня набрання рішення суду законної сили у її супроводі до Республіки Італії. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі і надала свої пояснення, які викладені в позовній заяві, вказувала на те, що вона неодноразово виїжджаючи за межі країни поверталася до дому. ЗЗі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відзиву від нього не надходило, про причину своєї неявки суд не повідомив та не просив справу слуханням відкласти. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Разом з тим, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у них народилася дитина - донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, яке є в матеріалах справи. Встановлено, що шлюб між сторонами розірвано і на теперішній час сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Згідно заключення ЛКК №153/495 від 23.10.2019 року, [PERSON] , [INFO] хворіє цукровим діабетом І-го типу. Як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов №270 від 14.11.2019 року, [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] , її донька зареєстрована та проживає за останньою адресою. Позивачка має також на своєму утриманні неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Також встановлено, що дитина [PERSON] є ученицею 4 класу Глибоцької гімназії. Встановлено, що відповідач [PERSON] , надавав раніше згоду на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини за кордон строком на один рік з 03.02.2015 року по 03.02.2016 року. Як вбачається із заяви посвідченої приватним нотаріусом Кінащук Н.М. від 03.02.2015 року, відповідач надавав згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Румунії, Болгарії, Єгипту, до ераїн Шингенської угоди, в тому числі до Іспанії, Польщі, Греції, Португалії, Бельгії, Франції, Угорщини, Словаччини донці [PERSON] у супроводі матері [PERSON] . Встановлено, що позивачка та її донька [PERSON] неодноразово виїжджали за межі України на певний час, після чого поверталися назад до України, що вбачається із копії закордонних паспортів. Крім того, встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час перебуває за межами України. З урахуванням встановлених обставин, зокрема про те, що дитина проживає із матір`ю, яка забезпечує її повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, з урахуванням встановлених обставин про те, що позивачка та дитина мають стійкі соціальні зв`язки саме в України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , з матір`ю без згоди та супроводу батька за межі України до Італії без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] протягом року з дня набрання рішенням законної сили, відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому, слід зазначити, що тимчасовий виїзд дитини за кордон не позбавлятиме можливості відповідача спілкування з дитиною. Як встановлено під час розгляду даної справи, основна причина по якій відповідач відмовляє у наданні дозволу є внутрішній конфлікт між колишнім подружжям. Визначаючи період, на який суд може надати дозвіл на виїзд дитини за кордон суд виходить із наступного. Рішення суду має бути чітким, зрозумілим та не створювати правової невизначеності та непрогнозованості. Позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон строком на 1 рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Однак, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди з України до Італії без згоди батька, тобто без обмеження відповідним часом чи періодом, зокрема, протягом року з дня набрання рішенням законної сили, при тому, що судом виноситься заочне рішення, яке за заявою відповідача може бути переглянуте, в результат чого може скластися правова невизначеність. Судом враховується, що отримання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в судовому порядку передбачає певну процесуальну процедуру, визначену ЦПК України, що потребує затрати часу, а тому, суд приходить до висновку, що необхідно визначити період з 01 лютого 2020 року до 31 грудня 2020 року включно протягом якого позивачка матиме право виїжджати із дитиною до Італії без згоди батька.

Outcome: partial