Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист права власності, виселення громадянина без надання іншого житлового приміщення, третя особа - [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона разом зі своїми дітьми проживає в будинку який розташований за адресою: [ADDRESS], який являється її власністю В цьому будинку зареєстрований та проживає відповідач, який не являється членом її родини, останній систематично порушує правила співжиття: зловживає спиртними напоями, дебоширить, ображає їй нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою. Заходи громадського впливу результатів не дають. На вимогу позивача виселитись з будинку [PERSON] не реагує. Між нею та відповідачем склались неприязнені стосунки, він створює неможливі умови для проживання та здійснює перешкоди у користуванні вищезазначеним будинком. У зв'язку з чим, вона не може реалізувати своє право, встановлене Конституцією Україною та Законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. В судове засідання позивач не з'явилася, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути в її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до суду повторно не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Він про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно з вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, викликаючись в суд через оголошення, про що свідчить публікація оголошення судді про його виклик в газеті «Урядовий кур'єр» від 30 червня 2017 року за № 119, причину своєї неявки до суду відповідач не повідомив. Відповідно до положень ч. 9 ст. 74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик відповідача, він вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явився, проти задоволення позову не заперечував, просив справу розглянути в його відсутність. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку від 24 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №198, посвідченого державним нотаріусом Дворічанської державної нотаріальної контори, [PERSON], за дорученням [PERSON] та [PERSON], продав, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], Дворічанського району Харківської області. Згідно з довідкою про склад сім'ї №02-30/1168 від 29 травня 2017 року, виданої виконавчим комітетом Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON], співмешканець [PERSON]. Відповідно до депутатського акта від 15 травня 2017 року, [PERSON] з листопада місяця систематично порушував правила співмешкання, проживаючи за адресою: [ADDRESS]. Згідно з постановою Дворічанського районного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 1 (однієї) доби адміністративного арешту. Положення ст.ст. 41, 47 Конституції України, гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, в тому числі на житло. Право приватної власності є непорушним. Як зазначив Європейський суду з прав людини в правових позиціях, викладених у справах «Powell and Royaner v.the U.K.» від 21.02.1990 р., «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999 р. та «Gilow v. тhe U.K» від 24.11.1986 р., відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути вселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає Україну в особі її державних органів зобов'язання вжити розумних і адекватних заходів для захисту прав. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і на наймача. Права власника житлового приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України, а саме ст. 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК України). Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право. Згідно з ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. На підставі ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі ст.ст 41, 47 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 150 ЖК України,

Outcome: approved