Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку по [ADDRESS]. Спадковий житловий будинок та господарські споруди належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON], а членами двору були дружина [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є спадкоємцем першої черги до майна чоловіка по закону. Вона своєчасно та фактично прийняла спадщину, тому що постійно проживала разом із [PERSON] на день його смерті та фактично вступила в управління спадковим майном. Інших спадкоємців немає, оскільки діти померлого відмовилися від належної їм частини спадкового майна на користь позивача. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на 1/4 частину вищевказаного будинку. Таким чином, позивач звернулася до суду та просила визнати за нею право власності на на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала, за обставин, викладених в позові, просила суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву, згідно якої просили розглянути справу без їх участі. Позов визнають повністю, проти його задоволення не заперечують. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПКУкраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 28.11.2006 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с.6). Згідно довідки №890 від 04.12.2017 року, виданої виконкомом Тростянчикської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, [PERSON] на день смерті [PERSON] проживала разом з ним в [ADDRESS] У померлого [PERSON] таких спадкоємців як малолітні, неповнолітні непрацездатні діти, непрацездатні батьки, які мали б право на обов'язкову частку, немає. Спадкоємцем після його смерті є дружина [PERSON], яка своєчасно прийняла спадщину, тому що фактично вступила в управління спадковим майном (а.с.8). Родинні відносини померлого [PERSON] та позивача підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого 16.02.1975 року Тростянчикською сільською радою Тростянецького району (а.с.7). З дня смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема на 1/4 частину спірного житлового будинку, що в [ADDRESS]. За життя померлий заповіт на все своє належне майно не залишив. Як вбачається з матеріалів справи, інші спадкоємці - [PERSON] та [PERSON], діти померлого, в межах шестимісячного терміну для прийняття спадщини відмовилися від належної їм за законом частки в спадщині на користь матері, тобто позивача [PERSON] про що подали до Державної нотаріальної контори посвідчені державним нотаріусом заяви. Окрім того, позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, зокрема: на грошові вклади з процентами та компенсаціями, які берігаються у філії №2936/031 с. Тростянчик, Тростянецького району (а.с.9). Таким чином, спадкоємець після смерті [PERSON], який успадкував 1/4 частину спірного житлового будинку була дружина померлого, однак свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, що в [ADDRESS], не отримала. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у Тростянецькій державній нотаріальній конторі відмовлено, так як відсутні правовстановлюючі документи на частку вищевказаного будинку (а.с.11). Факт належності спадкодавцю частки житлового будинку «А», загальною площею 84,1 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., допоміжною площею 30,7 кв.м., підтверджується технічним паспортом на дане будинковолодіння (а.с.12-17). Окрім того, факт належності чоловіку позивача 1/4 частини житлового будинку в [ADDRESS], підтверджується довідкою від 04.12.2017 року №890, виданою виконавчим комітетом Тростянчикської сільської ради, згідно якої будинок по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 року відносився до категорії колгоспних дворів. Членами двору били: голова двору - [PERSON], який помер [INFO], та член двору - [PERSON], дружина померлого, [PERSON], [PERSON], діти померлого (а.с.8). Померлий [PERSON] документа на право власності на свою частку житлового будинку, 1964 року побудови, не виготовляв. Відповідно ст.120 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до п.п. а п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно листа № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13 червня 2012 р. у справі № 6-54цс12, яка є обов'язковою для врахування судами України. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], відповідно до вимог законодавства, був наділений правом власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, як голова колгоспного двору. [PERSON] є спадкоємцем першої черги до майна померлого [INFO] чоловіка [PERSON] У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005року у справі «Смірнова проти України»). Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Встановленим судом фактичним обставинам відповідають спадкові правовідносини, що регулюються Книгою шостою Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та нородженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Враховуючи, що [PERSON] має право на спадкування за законом після смерті чоловіка, інші спадкоємці в межах шестимісячного терміну для прийняття спадщини відмовилися від належної їм за законом частки в спадщині на користь матері, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки, відповідачами позов визнано під час підготовчого судового засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 320 грн. 00 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved