Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS], Черкаської області. За вказаною адресою зареєстрований її бувший чоловік - [PERSON], який не проживає у будинку з 2009 року. Їй відомо, що останній проживає за адресою у своєму будинку по [ADDRESS], Черкаської області. В даний час реєстрація відповідача перешкоджає їй користуватись та розпоряджатись будинком на власний розсуд. Зважаючи на вище викладене, звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS], Черкаської області, та стягнути з останнього на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, але до суду надійшла заява, в якій він просить справу розглядати без його участі, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Суд, вислухавши позивача, відповідача та його представника, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд вважає наступне. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.12.2005 року, власником будинку по [ADDRESS], Черкаської області, є позивач [PERSON] Згідно ухвали Городищенського районного суду про визнання мирової угоди у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об'єкту нерухомості особистою приватною власністю особи та розподіл майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, та за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, сторони визначили, що частка [PERSON] у нерухомому майні (будинку по [ADDRESS], Черкаської області) становить собою 23,055%, вартість якої складає 69072,00 гривні. [PERSON] погодилась сплатити відповідачу вартість його частки у спільному сумісному майні подружжя. Сторони домовились, що житловий будинок по [ADDRESS], Черкаської області залишається в особистій приватній власності [PERSON], а відповідач [PERSON] зобов'язався, після сплати компенсації, не мати претензій щодо власності, користування та розпорядження вказаним будинковолодінням. Крім того, сторони домовились, що оскільки вартість майна, яке виділяється [PERSON] перевищує вартість майна, яке виділяється [PERSON], то враховуючи засади розумності та справедливості, [PERSON] сплачує [PERSON] компенсацію вартості його частки в об'єкті нерухомості в загальній сумі 65000,00 гривень. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що на час подачі даного позову, [PERSON] в рахунок компенсації вартості частки [PERSON] у нерухомому майні сплатила 7000,00 гривень. Окрім того, під час розгляду справи, позивач [PERSON] сплатила [PERSON], в рахунок компенсації вартості його частки в об'єкті нерухомості, 58000,00 гривень (копія квитанції № 40615223 (№ 46772375) від 16.04.2015 року на суму 10000,00 гривень; копія квитанції № 40615223 (№ 47476411) від 29.04.2015 року на суму 30000,00 гривень та копія квитанції № 40615223 (№ 47957989) від 12.05.2015 року на суму 18000,00 гривень, які знаходяться у матеріалах справи). Таким чином, [PERSON] сплатила на користь [PERSON] 65000,00 гривень (7000,00+10000,00+30000,00+18000,00 = 65000,00), тобто повністю компенсувала обумовлену сторонами вартість частки відповідача [PERSON] в об'єкті нерухомості - будинковолодінні по [ADDRESS], Черкаської області, в зв'язку з чим є його одноособовим власником. Згідно копії домової книги, [PERSON] на даний час є зареєстрованим у будинку позивача [PERSON] та змінити реєстрацію відмовляється, хоча, згідно довідки Городищенського відділення ЧООБТІ від 30.04.2015 року № 215 є власником 1/2 частини будинку по [ADDRESS], Черкаської області, де, як встановлено в судовому засіданні, на даний час і проживає. В будинку по [ADDRESS], Черкаської області, [PERSON] не проживає з 2009 року, що підтверджується актом від 16.03.2015 року, складеним депутатом Городищенської міської ради, головою вуличного комітету, за участі сусідів, проживаючих по [ADDRESS], та завіреним 19.03.2015 року секретарем Городищенської міської ради. Крім того, сам відповідач [PERSON] та його представник даного факту у судовому засіданні не заперечували, проте позовні вимоги не визнали. Позивач вважає, що це порушує його права як власника будинку, в зв'язку з чим звернулася до суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Хоча в названій статті сервітут, який встановлено членам сім'ї власником житла, не називається особистим, він за своєю сутністю є таким, оскільки це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім'ї власника житла. З цього виходить, що особи, які не є (тобто вже не вважаються) членами сім'ї, такого сервітуту не мають. Іншими словами, особи мають особистий сервітут, передбачений цією статтею, доки вони мають статус члена сім'ї власника. Поняття члена сім'ї визначається в сімейному та житловому законодавстві. За ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Стаття 64 ЖК УРСР визначає як членів сім'ї наймача його дружину, його дітей і батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Членами сім'ї, які мають право на користування житлом власника, є лише особи, які відповідають тим ознакам, що містяться в ст. 405 ЦК України та житловому законодавстві. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право користування власника можливо лише з підстав передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР «Про ратифікацію Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Оскільки, відповідач [PERSON] не проживає в спірному жилому приміщенні майже шість років, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним жилим приміщенням, передбачених ст.71 ЖК УРСР немає, в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних та інших послуг відповідач участі не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного жилого приміщення як до свого місця проживання, тому суд вважає за необхідне захистити права позивача як власника спірного будинку та визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], у рахунок відшкодування судових витрат, 243 гривні 60 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved