Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що 19 січня 1991 року вони з відповідачем уклали шлюб, який було зареєструвано Чорноморською сільською радою Голопристанського району Херсонської області, про що було зроблено актовий запис № 3, і вона прийняла прізвище чоловіка - « [PERSON] ». Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем у червні 1991 року через непорозуміння між ними та різні погляди на життя та різні характери. Спільного майна не мають, місце перебування відповідача на даний час їй невідоме, аліментів на утримання дитини вона не отримувала, добровільно ніякої допомоги на утримання дочки останній не надавав. У 2018 році вона за власним бажанням змінила своє прізвище і фактично відновила дошлюбне [PERSON] , тому питання щодо відновлення дошлюбного прізвища не ставить. Просить розгляд справи провести за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує, судові витрати з відповідача не стягувати. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - шляхом публікації оголошення на веб-сайті суду через відсутність відомостей щодо його фактичного місця проживання. Заяв, клопотань, відзиву на позов відповідачем до суду не подано, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. В зв`язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 19 січня 1991 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Чорноморською сільською радою Голопристанського району Херсонської області, про що було зроблено актовий запис № 3, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають, спільного майна не набули. Сімейні відносини подружжя припинило у червні 1991 року через непорозуміння, несумісність характерів та різні погляди на життя і не відновлювали їх, намірів на примирення позивач не виказує, від відповідача пояснень, відзиву на позов не надійшло. 19 грудня 2018 року позивач змінила своє прізвище « [PERSON] » на [PERSON] , чинне прізвище « [PERSON] » є її дошлюбним прізвищем, що підтверджено свідоцтвом про зміну імені та свідоцтвом про укладення шлюбу(а.с.7-8). Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, що передбачено ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, тому шлюб слід розірвати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, оскільки вона наполягає на його розірванні, подружні стосунки між сторонами припинені у червні 1991 року і не відновлювалися, що свідчить про тривалість формального існування шлюбу, намірів на примирення жодна із сторін не виказує, тому суд вважає, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, і шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, з`ясовує прізвище позивача після розірвання шлюбу. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до положень ч.8 ст.294 ЦПК України, які на підставі ч.9 ст.10 ЦПК України, застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Суд приходить до висновку про необхідність залишити позивачу її чинне прізвище « [PERSON] », яке фактично є її дошлюбним прізвищем, і яке позивач змінила у 2018 році, що встановлено свідоцтвом про зміну імені ( а.с.8). Судові витрати у справі віднести на відповідача за клопотанням позивача. На пiдставi викладеного,

Outcome: approved