Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON], про надання дозволу на тимчасові виїзди за межі України малолітньої дитини без згоди батька за наступними підставами. В 2002 році позивачка уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. З 2007 року вона з відповідачем припинила шлюбні відносини, а в 2010 році шлюб між сторонами було розірвано. З 2007 року вона була періодично виїжджала в Російську федерацію на заробітки, а з 2012 року вона постійно офіційно працевлаштована в ТОВ «Леруа Мерлен Восток» та отримує високий заробіток, забезпечена житлом та постійно проживає в м. Москва. З січня 2013 року дитина проживала з нею у м. Москва, де навчалася у школі. Вона має можливість виїжджати з дитиною за межі України для відпочинку, подорожей, оздоровлення та культурного розвитку дитини до різних країн світку. Так, восени 2013 року вони виїжджали з сином до Італії, відповідач надавав згоду на виїзд дитини. Влітку 2014 року вона звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на сину на перетинання державного кордону до Російської федерації та країн Шенгенської візи, однак він відмовився його надати, мотивуючи це тим, що між ними не вирішено питання про розподіл нібито спільного сумісного майна нажитого в період шлюбу. Однак, на її думку ця причина не може бути перешкодою для обмеження прав та інтересів дитини. Уточнивши свої позовні вимоги просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації та країн Шенгенської візи, малолітньому [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] до стягнення дитиною 16-ти річного віку, тобто до [INFO] року. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, уточнивши їх в частині виїзду дитини до країн Шенгенської візи, а саме до Італії, Германії та Франції. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, через те, що дитина перебуваючи в м. Москві від нього віддалилася, не спілкується з ним та його батьками. Дійсно, була розмова між ним та позивачкою про те, щоб вона забезпечила його житлом, а він в свою чергу надасть згоду на виїзд дитини. Однак, це не є основною причиною його відмови, так як він бажає поновити відносини з дитиною, які були раніше. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі малолітньої дитини, коли до цього не вирішено питання щодо визначення місця проживання дитини, є дуже складним. Судом встановлено, що в 2002 році позивачка уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], батьком якого вказаний відповідач по справі /а.с.8/. В 2010 році шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.9/. З 2012 року позивачка постійно офіційно працевлаштована в ТОВ «Леруа Мерлен Восток», що підтверджується копією трудового договору /а.с. 14-15/ Вона забезпечена житлом та постійно проживає в м. Москва, що підтверджується копією договору оренди /а.с.12-13/. З січня 2013 року дитина проживала з нею у м. Москва, де навчався у ЗОШ №1441 «Бронная слобода»./а.с.11/ На теперішній час у позивачки є можливість забрати дитину проживати разом з нею в м. Москва. Позивачка звернулася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, однак він відмовився надати їй такий дозвіл. Так, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно статті 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Підпунктом 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01. 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного із батьків може здійснюватися без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня і 995 року, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженихпостановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених нормативно-правових актів вбачається, що законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон. З матеріалів справи та пояснень відповідача при розгляді справи вбачається, що всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які зобов'язують відповідача доводити свої заперечення проти позову належними та переконливими доказами, він доказів того, що виїзд дитини до Росмійської федерації (до матері, яка там офіційно проживає та працює) суперечить інтересам малолітнього сина або позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею, суду не надав. Крім того, яке було встановлено під час розгляду справи між сторонами склалися дуже неприязні відносини, щодо спірного майна подружжя. Дані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Свідок, [PERSON], пояснила в судовому засіданні, що вона є матір'ю відповідача, відповідач відмовляється надавати дозвіл тільки тому, що у нього з позивачкою не вирішено питання по їх спільному майну, а саме квартири. Свідок [PERSON], пояснила в судовому засіданні, що вона є матір'ю позивачки, дійсно її донька в 2007 році поїхала на заробітки до м. Москви, дитина залишилась проживати з батьком та з нею і дідусем. З 2011 по 2012 роки дитина проживала разом з нею, спочатку відповідач надавав дозвіл на виїзд дитини, а потім відмовився це зробити, так як у нього були матеріальні претензії до позивачки. Свідок [PERSON], пояснила в судовому засіданні, що вона є співмешканкою позивача, з вересня 2012 року, дитина проживала з нею та відповідачем. В 2014 році дитина не спілкувалася з батьком, однак він сплачує на його утримання аліменти. Суд, приходить до висновку, що ненадання згоди відповідачем є наслідком негативних з відносин між ним та позивачкою, а не турботою пр. інтереси дитини. Так, згідно «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», затвердженої Постановою Верховної Ради № 475-XIV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Враховуючи вищевикладені встановлені в судовому засіданні обставини справи та норми чинного законодавства, що регулює вирішення даного спору, суд приходить до висновку , що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, відповідач не надав доказів щодо оспорювання місця проживання дитини, а тому суд з урахуванням інтересів дитини, дійшов висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд малолітньому за межі України без згоди батька. Доводи та твердження відповідача щодо нібито того, що дитина не буде спілкуватися з ним та його батьками, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що відносини погіршилися внаслідок небажання батька давати згоду на виїзд. Крім того, із змісту вищенаведених норм права не вбачається , що на підставі рішення суду про надання дозволу, на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і що для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення у разі, якщо батько відмовляється від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України. Так, позивачка отримує високий дохід, що підтверджується наявністю в неї в АКБ «Росбанк» вкладу на суму 555 055, 83 руб. /а.с.10/ та має можливість подорожувати разом з дитиною, так восени 2013 року вона відвідувала з дитиною Італію, що підтверджується штампом про відкриття Шенгенської візи в закордонному паспорті /а.с.7/, згоду на поїздку відповідачем було надано нотаріально посвідченою заявою /а.с.16/ Згідно ст.. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На цих підставах, суд виходить з принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах та обов'язків відносно своїх дітей. Відповідач не називає об'єктивні причини, якими відмовляє позивачці у надані згоди на виїзд дитини, тим самим зловживаючи своїми правами і завдаючи моральній травми власній дитині. Так, суд виходить з того, що згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Оскільки позивач офіційно працює та проживає в м. Москва, у неї є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а тому вона вимушено розлучена із сином, при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд вважав доцільним з урахуванням інтересів дитини, надати дозвіл на виїзд малолітньому, за межі України до Російської федерації та країн Шенгенської візи, а саме: до Італії, Германії та Франції.

Outcome: approved