Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів для такого виїзду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 28.10.2014 року між ними був розірваний. В шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір'ю. На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон з їхньою дитиною в її супроводі, відповідач постійно відмовляв у наданні такого, при цьому не пояснюючи мотиви свого рішення. З урахуванням уточнених позовних вимог просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон сина без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів для виїзду сина за кордон в Угорщину терміном на три роки. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон в Угорщину сина без згоди батька та надати дозвіл на оформлення документів для виїзду сина за кордон в Угорщину терміном на три роки, також просила розглядати справу в її відсутності, змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Треті особи орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому, відділ Мукачівської міграційної служби в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, про причину неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі, а саме [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження номер серії [NUMBER] від 25.09.2013 року. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28.10.2014 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В той же час виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Таким чином, суд приходить до висновку, що неможливість отримання у відповідача письмової згоди на виїзд дітей за межі України без супроводу батька, призводить до порушення прав позивача та дитини, а відповідач в свою чергу безпідставно відмовляється надати згоду на виїзд та оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за межі України. Також, на думку суду, тимчасовий виїзд дитини з матір'ю за межі України за кордон не суперечить інтересам дитини і не порушує прав відповідача як батька дитини. При цьому суд першочергово виходить з інтересів дитини та вважає, що поїздки за кордон на відпочинок та лікування позитивно вплинуть на розширення світогляду дитини, зможуть покращити їх фізичний, духовний та освітній розвиток. При цьому слід зазначити, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування дитини за кордоном, суперечить положенням чинного законодавства, яким не передбачено вирішення питання про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання в судовому порядку. У зв'язку з цим суд звертає увагу не те, що в п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи доцільність виїзду дитини виключно до країни народження дитини та з урахуванням необхідності визначенні часового проміжку перебування дитини за межами України, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], межі України до Угорщини без згоди та супроводу батька [PERSON] - в супроводі матері [PERSON] терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Крім того слід надати [PERSON] дозвіл без згоди батька [PERSON] на оформлення проїзних документів дитини [PERSON], [INFO], для тимчасового виїзду межі України та дозвіл на отримання віз для виїзду за межі України до Угорщини.

Outcome: approved