Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, мотивуючи тим, що вони перебували у шлюбі з 28 серпня 2010 року, від якого народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. 05 червня 2017 року відповідач із застосуванням фізичної сили вигнав позивачку із їхнього спільного будинку в якому вони проживали разом із дітьми, забрав дітей та вивіз їх у невідомому напрямку. [PERSON] неодноразово погрожував [PERSON] фізичною розправою та наносив тілесні ушкодження, доказом чого є письмові звернення останньої до Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області. З червня 2017 року [PERSON] проживає у будинку своїх батьків в с. Вища Кропивна Немирівського району Вінницької області, окремо від відповідача, разом із своїм сином [PERSON]. Старший син - [PERSON], проживає із відповідачем. Однак в серпні 2017 року відповідач забрав силою до себе і молодшого сина. Позивачка вважає, що малолітні діти повинні проживати разом із матір'ю, а тому звернулась до суду з вказаним позовом. Також ставить питання про стягнення аліментів із відповідача на її користь на утримання дітей. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просить їх задовільнити в повному обсязі. Представник третьої особи служби у справах дітей Немирівської РДА Вінницької області Оцупок Н. М. в судовому засіданні пояснила, що вважає за необхідне визначити місце проживання дітей біля матері [PERSON], яка має постійне місце роботи та проживання, має всі необхідні умови для виховання дітей. Відповідач на засідання служби не з'явився, по телефону в грубій формі відмовився приймати участь у розгляді питання про визначення місця проживання дітей. Відповідач в судове засідання неодноразово не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та представник позивача не заперечували проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 28 серпня 2010 року позивачка зареєструвала шлюб із відповідачем, а рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 04 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Під час подружнього життя у сторін народилися діти: син [PERSON] [INFO], батьком якого є відповідач [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с.8) та син [PERSON] [INFO], батьком якого є відповідач [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с.9). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 160 , ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку Органу опіки та піклування Немирівської районної державної адміністраціївід 08.09.2017 року № 0134-609, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] біля матері [PERSON] в с. В. Кропивна Немирівського району Вінницької області. ( а.с. 15-16). За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі позову про визначення місця проживання дітей до суду. Враховуючи, що на даний час обидві малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з відповідачем [PERSON], мають особисту прихильність до матері, внаслідок свого віку мають потребу в материнській турботі та піклуванні, орган опіки та піклування Немирівської районної державної адміністрації надав суду висновок про доцільність проживання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з матір'ю - [PERSON], яка характеризується з позитивної сторони ( а.с. 17), має постійне місце роботи та проживання, для виховання та розвитку дітей створені всі умови - наявні іграшки, дитяча література, місце для сну та місце для ігор; в будинку чисто та охайно ( а.с. 18), старший син [PERSON] зарахований до І класу Вищекропивнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів ( а.с. 20). Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України регламентовано, що розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей слід задовольнити в розмірі 950 грн. на кожну дитину щомісячно, які слід стягувати з відповідача після передачі дітей позивачці. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 704 гривні 80 копійок судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved