Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за межі України без згоди другого з батьків. Своїй вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі зареєстрованому 14 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1607. Сімейне життя у сторін не склалося та рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2016 року шлюб між ними розірваною Під час шлюбу у них народилося дві доньки: [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO]. Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою. Зазначає, що діти з народження часто хворіють та перебувають на диспансерному обліку. Після розірвання шлюбу відповідач не належним чином виконує свій батьківський обов'язок щодо надання можливості оздоровитися їхнім донькам, а саме не надає дозволу щодо виїзду дітей за кордон, більш того практично із народження молодшої доньки, відповідач не відвідує дітей. Через відсутність згоди батька, в 2016 році позивачка з дітьми так і не поїхали на відпочинок. В 2017 році відповідач знову не надавав дозволу на вивезення дітей за кордон. Зазначає, що цього року брат позивачки [PERSON] погодився оплатити їй з дітьми відпочинок та в кінці травня 2018 року позивачка надіслала на адресу відповідача рекомендованим листом заяву із проханням надати їй до 15.03.2018 року нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на виїзд доньок на оздоровлення до Туреччини, Єгипту та до країн Шенгенської зони в її супроводі терміном з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року, однак відповідач проігнорував прохання позивачки та станом на 19 березня 2018 року згоди на вивезення дітей на оздоровлення не надав. На підставі викладеного просить суд надати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України до Єгипту з матір'ю - [PERSON], [INFO] в період з 15 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року без згоди батька - [PERSON], [INFO] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак її представник [PERSON] подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю та справу просила розглядати у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак його представник [PERSON] подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає . Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], 14 вересня 2010 року у відділ реєстрації актів цивільного стану Чернівецького РУЮ. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER], серії [NUMBER]. Рішенням Глибоцького районного суду від 04 листопада 2016 року, шлюб, зареєстрований 14.09.2010 року мiж [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1607 - розірвано. Згідно відповіді № 34 від 19.05.2017 року, виданої КМУ «Міська дитяча поліклініка», [PERSON], [INFO], знаходиться на спостереженні у лікаря педіатра у групі ЧДХ ( часто і довго хворіючи). Також знаходиться на диспансерному обліку у лікаря пульмонолога з діагнозом: рецидивуючий обструктивний бронхіт. [PERSON], [INFO], знаходиться на спостереженні у ЛОР лікаря з діагнозом аденоїди ІІ-ІІІ ст. Як вбачається з заяви [PERSON] від 28.02.2018 року, остання зверталася з проханням до [PERSON] про надання до 15 березня 2018 року нотаріально посвідченої заяви про надання дозволу на виїзд їхніх доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на оздоровлення до Туреччини, Єгипту та до країн Шенгенської зони в її супроводі терміном з 01 травня по 31 грудня 2018 року. Разом з тим, як вбачається з витягу відстеження пересилання поштових відправлень від 19.03.2018 року [PERSON], 02 березня 2018 отримав її листа із вказаною заявою, однак відповідач станом на 19 березня 2018 року згоди на вивезення дітей на оздоровлення не надав. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України»від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дітей, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам, а також приймаючи до уваги, що батько дітей відмовлявся надати такий дозвіл, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати дозвіл на виїзд [PERSON] та [PERSON] за кордон без письмової згоди відповідача, та на оформлення необхідного для виїзду за кордон проїзного документа.

Outcome: approved