Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 01.04.2016, яка станом на 01 липня 2018 року становить 92 002,50 гривень та судових витрат по справі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 01 квітня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала [PERSON] грошові кошти в сумі 39 150,00 гривень, які остання зобов`язалася повернути до 01.10.2016, що підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору, відповідач також зобов`язалася за користування грошовими коштами сплатити їй проценти із розрахунку 5% від всієї суми коштів щомісяця. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 92 002,50 грн., з яких: 39 150,00 грн. - сума основного боргу за договором позики; 52 852,50 грн. - сума заборгованості процентів за договором позики, яка складається з 39150,00 грн. (сума основного боргу)*5% (ставка процентів по договору)/100%*27 місяців (строк користування) та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 920 грн. 26.12.2019 ухвалено заочне рішення, яким частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 14.04.2020 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №328/1807/18задоволено. Скасовано заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області, ухвалене 26.12.2019. Призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.05.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 02.06.2020. Ухвалою суду від 02.06.2020 відкладено розгляд справи в судовому засіданні на 17.06.2020. Цією ж ухвалою суду витребувано у [PERSON] оригінал грошової розписки [PERSON] . На виконання ухвали суду від 02.06.2020, стороною позивача надано оригінал грошової розписки від 01.04.2016. 02.06.2020 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заву, в якому відповідач посилаючись на норми статей 79-81, 95, 178, 255 ЦПК України вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, а справу таку, що підлягає закриттю через відсутність предмету спору. Також зазначає, що ні якого договору позики з позивачем не укладала та не підписувала. Наданий позивачем доказ по справі, а саме розписка від 01.04.2016 не є належним доказом по справі у розмінні статей 79-81, 95 ЦПК України. Ухвалою суду від 17.06.2020 відкладено розгляд справи в судовому засіданні на 27.07.2020. Клопотання [PERSON] про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції задоволено. Участь відповідача [PERSON] в судовому засіданні вирішено проводити дистанційно в режимі відеоконференції з Господарським судом м.Києва. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити, так як позивачем не доведено факт передачі коштів відповідачеві та факт належності підпису відповідача у розписці. Жодних експертиз проведено на підтвердження позовних вимог проведено не було. Вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 01.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі укладено договір позики, у відповідності до умов якого позивач надав [PERSON] позику у розмірі 1500$ (39 150,00 гривень), строком до 01.10.2016, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 5% в місяць із розрахунку усієї суми займу, що підтверджується копією вказаного договору. Факт отримання позики в зазначеному розмірі підтверджується розпискою [PERSON] від 01.04.2016, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України за своєю природою відрізняються від процентів, що підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами (статті 536, 1048 ЦК України). У встановленому ст.ст.536, 1048 ЦК України порядку проценти нараховуються як плата за правомірне користування чужими грошовими коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені вказаними статтями проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Після цього до боржника застосовується відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання і стягненню підлягають три відсотки річних та інфляційні збитки. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження №12-14гс18), від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 295/2183/17, від 19 вересня 2018 року у справі №643/16336/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що грошові кошти за вищезазначеним договором позики отримані відповідачем [PERSON] особисто, що підтверджується долученою до позову розпискою від 01.04.2016 про отримання позики. За умовами договору позики від 01 квітня 2016 року сторони погодили сплату процентів за користування позикою у розмірі 5% в місяць із розрахунку усієї суми займу. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 жовтня 2016 року позивач не могла нараховувати відсотки у розмірі 5% від суми боргу. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припинилося після спливу визначеного договором строку позики, а саме 01 жовтня 2018 року. Як встановлено судом, відповідно до договору позики від 01.04.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] позивач надав [PERSON] позику в розмірі 39 150,00 гривень строком до 01.10.2016, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 5% із розрахунку усієї суми займу. Тобто, щомісячний процент у розмірі 5% за користування позикою в сумі 39 150,00 гривень становить 1957,50 гривень. Строк дії зазначеного договору, з 01.04.2016 по 01.10.2016, становить 6 місяців. Для визначення загальної суми процентів, що підлягають стягненню за шість місяців, необхідно вирахувати: 39 150,00 гривень (сума позики) + 1957,50 гривень (щомісячний процент за користування позикою у розмірі 5%)*6 (місяців користування грошовими коштами) = 50 895,00 гривень. Оскільки позивачем не подано заяву про уточнення або збільшення позовних вимог в частині стягнення суми втрат від інфляції за час прострочення заборгованості, а також трьох процентів річних від простроченої суми, не надано розрахунку 3% річних відповідно до ст.625 ЦПК України, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках, суд прийшов до висновку, що підстав для нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми після 01.10.2016 не встановлено. Щодо посилання сторони відповідача на те, щопозивачем не доведено факт передачі коштів відповідачеві та факт належності підпису відповідача у розписці, суд зазначає наступне. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Клопотання про проведення відповідної експертизи ні відповідачем, ні її представником не заявлялося. Тому, судом не може бути прийнято до уваги як доказ того, що відповідач не підписував договір лише пояснення сторони відповідача по даному факту. Позивачем доведено факт отримання коштів відповідачем шляхом надання оригіналу розписки від 01.04.2016, а відповідач відповідно до вимог ст.ст.76, 81 ЦПК України це не спростував. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 01.04.2016 у сумі 50895 (п`ятдесят тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок. За змістом ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи ту обставину, що позивачем [PERSON] згідно з квитанцією №П541/6758757/1 від 27.07.2018 сплачено судовий збір в розмірі 920,25 грн. за подання позовної заяви, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 506,14 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial