Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту щодо її приналежності до німецької національності, вказуючи що, по-перше, походить з родини німців, оскільки її батько [PERSON] є німцем, що підтверджується її Свідоцтвом про народження серії ІІ-ЯР № 489506, виданим 21 червня 1958 року Архівом записів актів громадянського стану м. Одеси Виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих, де у графі національність щодо батька зазначено «німець», але за недобровільним рішенням її батьків її національність у її документах радянського періоду була визначена як «росіянка»; по-друге, у звязку з тим, що в жодному сучасному документі, що видаються Державою Україна на підтвердження особи, не передбачені відомості про належність до будь-якої національності, заявниця не може підтвердити свою німецьку національність по батьківській лінії; по-третє, вона вільно володіє німецькою мовою, постійно відвідує німецькі культурні заходи, все життя підтримує стосунки зі своїми родичами - німцями, які раніше проживали в м. Одесі, святкує німецькі свята та вважає себе німкенею; по-четверте, вона та її родина підтримує тісні стосунки з Німецькою євангелічно-лютеранською церквою України та здійснює щодо неї певну благодійну діяльність; і, по-пяте, на даний час вона бажає відновити та підтвердити свою дійсну німецьку національність. Також заявниця вказує, що встановлення факту її приналежності до німецької національності необхідне для того, щоб підтвердити статус її німецького коріння, відновити та зберегти етнічне походження роду [PERSON], та що вона позбавлена можливості отримати гостьові візи до Федеративної Республіки Німеччина, де проживають її родичі, оскільки через неправильне зазначення національності втратила переважне право на відвідування вказаної країни без будь-яких перевірок та застережень. Заявниця веде дану справу в суді через свого представника [PERSON], який просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити заяву [PERSON], про що подав адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Начальник Приморського районного у місті [PERSON] відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] просив розглянути справу за відсутності представника цього відділу, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, в тексті якої вказав, що проти заяви заявниці не заперечує. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Заявниця [PERSON] (російською мовою «Левицкая Людмила Яковлевна») народилася 19 червня 1951 року у м. Одесі, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 12 липня 1951 року зроблено відповідний актовий запис за № 1625, що в свою чергу підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) серії ІІ-ЯР № 489506, виданим 21 червня 1958 року Архівом записів актів громадянського стану м. Одеси Виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих. Як вбачається з вказаного свідоцтва про народження, батьками заявниці [PERSON] є : батько - [PERSON] (російською мовою «Нейдорф Яков Яковлевич») та мати - [PERSON] (російською мовою «Левицкая Евгения Адамовна»). При цьому, у вказаному свідоцтві про народження заявниці зазначено, що її батько [PERSON] за національністю є німцем. Заявниця стверджує, що недобровільним рішенням її батьків (через побоювання, що на неї будуть певні гоніння, як на представника німецької нації, що мали масовий та постійній характер за радянських часів, особливо у післявоєнні часи) її національна приналежність була визначена за національністю її матері [PERSON], а саме «росіянка», тому саме така національність була вказана в усіх її документах, що видавалися органами колишніх СРСР та УРСР, а також у свідоцтві про народження її дочки [PERSON] (російською мовою «Коломоец Олеся Викторовна») серії ІІІ-ЖД № 344278, виданому 29 січня 1982 року Приморським районним бюро ЗАГС м. Одеса, де національність її матері заявниці [PERSON] зазначена як «росіянка». Також заявниця вказує, що вона та інші члени її родини виховувалися відповідно до німецьких традицій, і вона вільно володіє німецькою мовою, що в свою чергу підтверджується копією її диплому із відзнакою серії Р № 986619 про закінчення Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова по спеціальності німецька мова та література, постійно відвідує німецькі культурні заходи, все життя підтримує стосунки зі своїми родичами - німцями, які раніше проживали в м. Одесі, святкує німецькі свята та вважає себе німкенею. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що з боку заявниці [PERSON] та її родини Німецькій євангелічно-лютеранській церкві України були подаровані певні духовні реліквії німецького народу (Біблія 1724 року на німецькій мові), що підтверджується листом Церковного управління (єпископату) Німецької євангелічно-лютеранської церкви України від 28 вересня 2014 року № 222. Національність особи визначається відповідно до національності одного з батьків, а батько заявниці [PERSON] був німцем, що підтверджується належними доказами, і сама заявниця [PERSON] ідентифікує себе як німкеня, що в свою чергу свідчить про приналежність заявниці до німецької національності. Відповідно до ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні»від 25 червня 1992 року N 2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Нормами ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні»від 25 червня 1992 року N 2494-XII, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Статтею 300 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Починаючи з 1992 року, на підставі постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-XII, діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи - громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в наступному втратила силу в зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Згідно з ч. 1 ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч. 2 ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 1 ст. 256 Цивільного-процесуального кодексу України встановлює перелік фактів, що підлягають розгляду судом, при цьому ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Встановлення факту приналежності [PERSON] до німецької національності необхідне їй для того, щоб підтвердити статус свого німецького коріння, а також відновити та зберегти етнічне походження свого роду [PERSON]. Водночас суд бере до уваги доводи заявниці про те, що на даний час вона позбавлена можливості отримати гостьові візи до Федеративної Республіки Німеччина, де проживають її родичі, оскільки через неправильне зазначення її національності вона втратила переважне право на відвідання вказаної країни без будь-яких перевірок та застережень. З огляду на наведене та враховуючи, що заявниця [PERSON] зростала в родині німців, усвідомлює себе німкенею, виявляє на усіх періодах свого життя почуття національного самоусвідомлення та спільності з німцями і фактично за національністю по лінії батька є німкенею, тому суд доходить висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved