Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] , укладений 16.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Васильковою О.В. за реєстровим №1-3197, в частині відчуження 1/4 частки вказаного будинку; визнати за нею право власності на 1/4 частку будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] належну їй на праві власності 1/4 частку будинку [ADDRESS] . В обгрунтування позову вказала, що 16.02.1957 р. її батьки [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Першою Херсонською державною нотаріальною конторою 24.06.1957року за р. №2-7395 було посвідчено Договір про надання її батьку [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва та індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за адресою: [ADDRESS] , який було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 20.06.1989 року. Під час проживання у шлюбі, на вказаній земельній ділянці батьки побудували житловий будинок. 12.05.1989 р. після завершення будівництва житлового будинку було складено Акт прийняття індивідуального домоволодіння. Вказує, що батьки мали на праві спльної сумісної власності збудований ними будинок по [ADDRESS] , який належав їм у рівних частках. [INFO] померла її мати [PERSON] . Відповідно до положень ст. 525 ЦК України (1963 р.) після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входила 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] . Вона, як донька померлої та її батько (як чоловік) прийняли спадщину. Зазначає, що виходячи з приписів ст. 529 ЦК України (1963 року) вона з батьком (спадкоємці першої черги) успадкували спадкове майно в рівних частках по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS] , їй належала успадкована 1/4 частка, а батьку 3/4 частки будинку, з яких 1/4 успадкована та його 1/2 частка у праві спільної сумісної власності подружжя. [INFO] помер її батько [PERSON] . Вона, як спадкоємець першої черги прийняла після нього спадщину, звернувшись до Першої Херсонської державної нотаріальної контори із відповідною заявою. При цьому, вона перебувала у впевненості, що будинок з часу смерті матері не відчужувався, з огляду на що, вважала себе єдиною власницею вказаного будинку після смерті батьків. Немаючи в розпорядженні правовстановлюючого документу на успадковане майно, який необхідно надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, в кінці 2018 року звернулася до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з інформації в якому дізналася, що власником спірного житлового будинку є [PERSON] . Подальшим з`ясуванням обставин та підстав набуття нею права власності дізналася, що вона отримала вказаний будинок в дар 29.11.2017 року від [PERSON] , яка в свою чергу 06.10.2017 року придбала його на підставі договору купівлі-продажу у її брата [PERSON] , а останній отримав будинок в дар 16.12.2003 року від батька [PERSON] . Вказує, що виходячи з факту прийняття нею спадщини після смерті матері, батько не мав права розпорядження спірним будинком в цілому, адже успадкована 1/4 частка належала їй. З огляду на вказане, змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на успадковану нею після смерті матері 1/4 частки спірного житлового будинку. 16.12.2003 р. державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори було посвідчено Договір дарування за яким її батько подарував її брату [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Про вказане дарування вона обізнана не була, своєї згоди на відчуження належної їй частки не надавала, а отже 1/4 частка успадкованого нею будинку вибула з її володіння проти її волі, враховуючи положення ст. 48 ЦК України, вказаний договір є недійсним в частині відчуження (дарування) 1/4 частини спірного майна. Вказує, що зважаючи на безпідставне та безоплатне відчуження одноособово її батьком будинку в цілому її брату, має право на витребування у останнього належну їй належну частку. Однак, зважаючи на те, що у подальшому її брат [PERSON] 06.10.2017 р. продав спірний будинок [PERSON] , яка 29.11.2017 року подарувала його відповідачці [PERSON] , має право витребувати належну їй 1/4 частку будинку у відповідачки. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.08.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 09.09.2019 року відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву, який ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.09.2019 року повернуто заявнику без розгляду. 11.11.2019 року представником відповідачки [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що за життя батьку позивачки [PERSON] належав спірний житловий будинок [ADDRESS] , який останній у 2003 році подарував своєму сину, рідному брату позивачки, [PERSON] . У 2017 році [PERSON] було здійснено відчуження спірного будинку шляхом укладення договору купівлі-продажу, за яким продав його [PERSON] . Після придбання вказаного житлового будинку, [PERSON] здійснює правочин, шляхом укладення договору дарування та дарує будинок своїй доньці [PERSON] . Тобто, з 29.11.2017 року [PERSON] є законним набувачем житлового будинку [ADDRESS] . Вказує, що можливо припустити, що позивачці не було відомо про існування між її батьком та братом укладеного правочину, договору дарування, у зв`язку з чим, її твердження з приводу предмета позовної заяви є хибними. Після смерті батька, позивачка 11.08.2014 року звернулася до Першої Херсонської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не усвідомлюючи, що покійний [PERSON] маючи у власності спірний житловий будинок за життя 16.12.2003 року подарував його своєму синові [PERSON] . Таким чином, внаслідок помилкової впевненості щодо майнових прав на будинок, позивачка звернулася до суду з метою відновлення, як вона помилково вважає, порушеного права. 22.11.2019 року представником позивачки подано позовну заяву у новій редакції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.06.2020 року підготовче засідання відкладено, витребувано докази. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за суттю. В судовому засіданні 11.11.2020 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивачка вказала, що батьки увесь час проживали разом, вели спільне господарство та будинок збудували за спільні кошти. У спірному будинку після смерті батька ніхто не проживав, будинок був проданий у 2018 році. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Протокольною ухвалою суду 11.11.2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , в судовому засіданні оголошено перерву. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.03.2021 року судове засідання відкладено, витребувано докази. 02.06.2021 року представником третьої особи [PERSON] адвокатом Кравцовим С.І. подано пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у яких вказав, що станом на день укладення спірного договору 16.12.2003 р. [PERSON] був власником спірного житлового будинку на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності та Акту прийняття індивідуального домоволодіння. Отже, у державного нотаріуса, враховуючи те, що [PERSON] був власником спірного житлового будинку, були відсутні правові підстави для відмови у посвідченні спірного договору дарування, тощо. В судове засідання сторони не прибули, представниками подані заяви про розгляд справи у відсутність. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 16 лютого 1957 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00021597061 від 04.12.2018 р. (арк. справи 11-12 Том 1). Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори від 24.06.1957 р. за реєстровим №2-7395, за рішенням виконкому Ради депутатів трудящихся №670 від травня 1957 року [PERSON] видано земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 504 кв.м (арк. справи 111-112 Том 1). За актом прийняття індивідуального домоволодіння, затверджений рішенням виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів м. Херсона 12.05.1989 року за №96, приймальною комісією Дніпровського району м. Херсона, в присутності забудовника [PERSON] , оглянуто будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Надане до сдачі домоволодіння [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] вирішено вважати прийнятим (арк. справи 113-114 Том 1). [PERSON] народилася [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджена свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.07.1963 року (арк. справи 15 Том 1). 08 вересня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 08.09.1984 року (арк. справи 16 Том 1). 27 січня 2011 року [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 27.01.2011 року (арк. справи 17 Том 1). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим повторно 27.12.2018 року серії [NUMBER] (арк. справи 20 Том 1). Відповідно до листа Першої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 16.10.2019 р. №3908/02-14, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведено спадкову справу за №231/1997 року. Спадкоємцями за законом [PERSON] є її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] . Відомості щодо інших спадкоємців відсутні. Видано свідоцтвом про право на спадщину на грошові заощадження 05.09.1997 року (арк. справи 106 Том 1). 16 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належний дарителю житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Першої херсонської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за №1-3197 (арк. справи 69 Том 1). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим повторно 08.08.2014 р. серії [NUMBER] (арк. справи 13 Том 1). 06 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, предметом якого є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О., зареєстровано у реєстрі за №1075 (арк. справи 41-46 Том 1). Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради №287 від 25.10.2017 р. дозволено [PERSON] посвідчити в нотаріальній конторі м. Херсона договір дарування свого будинку за адресою: [ADDRESS] , на ім`я доньки [PERSON] , за умови, що малолітній [PERSON] , [INFO] , і в подальшому користуватиметься цим житлом. Нотаріальній конторі м. Херсона повідомити виконавчий комітет Дніпровської районної у м. Херсоні ради, орган опіки та піклування про посвідчення договору дарування (арк. справи 66 Том 1). 29.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з надвірними та побутовими будівлями та спорудами до нього, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Кравченко І.О., зареєстрований у реєстрі за №1-2089 (арк. справи 51-52 Том 1). Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за [PERSON] 29.11.2017 р., що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105528895 від 29.11.2017 року (арк. справи 53-54 Том 1). Згідно інформації з Державного реєстру речових пра на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №145694955 від 16.11.2018 р. власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 29.11.2017 р. є [PERSON] (арк. справи 18-19 Том 1). Згідно листа Першої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 16.10.2019р. №3907/02-14, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , Першою Херсонською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за №467/2014 року, спадкоємицею за законом [PERSON] є його донька [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину не видавалося (арк. справи 107 Том 1). З листа Першої Херсонської державної нотаріальної контори Херсонської області від 13.11.2019 р. за вих. №4483/02-14, на заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] нотаріусом повідомлено, що серед наданих документів оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] відсутні. З огляду на вказане, нотаріус не в праві вчинити таку нотаріальну дію, як видача свідоцтва про право на спадщину (арк. справи 108 Том 1). За матеріалами спадкової справи заведеної Першою Херсонською державною нотаріальною конторою №467/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що 11.08.2014 р. із заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлого [PERSON] . Іншим спадкоємцем є син померлого [PERSON] (арк. справи 144-155 Том 1). Згідно матеріалів посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 29.11.2017 року, зареєстровано у реєстрі за №1-2089 (арк. справи 156-182 Том 1) встановлено перелік документів, які подавалися сторонами задля посвідчення договору дарування спірного житлового будинку. За матеріалами посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. 06.10.2017 р. за реєстровим №1075 (арк. справи 183-222 Том 1) встановлено перелік документів, які надавалися нотаріусу для посвідчення договору купівлі-продажу від 06.10.2017 року. Згідно матеріалів спадкової справи 231/1997 до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] встановлено, що із заявою про прийняття спадщини [INFO] звернувся чоловік померлої [PERSON] ; [INFO] донька померлої [PERSON] . 05.09.1997 року нотаріусом видано свідоцтво про право на спдащину ща законом на грошові вклади (арк. справи 28-30 Том 2). Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року (діючий на час побудови житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Судом встановлено, що батько позивачки [PERSON] збудував спірний житловий будинок та за актом прийняття від 12.05.1989 р. здав його в експлуатацію. Оскільки батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] з 16 лютого 1957 року перебували у зареєстрованому шлюбі, то, відповідно до вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року, спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. За ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСРС при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 Української РСРС для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. [PERSON] померла [INFO] , після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивачка [PERSON] та батько [PERSON] звернулися своєчасно із заявами про прийняття спадщини та отримали свідоцтво лише на грошові вклади. В той же час, з врахуванням того, що фактично спадкове майно складалося із спірного житлового будинку, спадщина після смерті матері повинна була розподілятися наступним чином: чоловіку 1/4 частина та доньці 1/4 частина, що не було зроблено нотаріусом. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що фактично позивачка після смерті матері повинна була успадкувати 1/4 частину спірного житлового будинку, а батько - 3/4 часток. Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача щодо вказівки у заяві [PERSON] що він не ставить питання про застосування ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки така вказівка жодним чином не змінює того факту, що будинок [ADDRESS] був спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1, ч.5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи, що [PERSON] не мав права власності на цілу частку домоволодіння, суд дійшов висновку, що договір дарування від 16.12.2003 року підлягає визнанню недійсним в частині, що не належала дарувальнику, а саме в частині 1/4. З врахуванням того, що позивачка не має можливості оформити свої спадкові права через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, встановлення судом належності спадкодавцю спадкового майна, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом 1/4 частки після смерті матері [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16): 142.Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). 143.Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 144.У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 145. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). 146.Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року у справі №127/17971/15-ц, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Згідно з положенням статті 16 ЦК України права та інтереси особи захищаються, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки договір дарування від 16.12.2003 року в частині дарування 1/4 частки спірного домоволодіння визнано недійсним, визнано за позивачкою право власності на вказану частку, суд дійшов висновку про витребування вказаної частки у добросовісного набувача [PERSON] . З врахуванням викладеного вище позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 13 жовтня 2021 року. На підставі викладеного, ст. 6-13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved