Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Вказує, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., зареєстрований в реєстрі за № 3325. Зазначену квартиру її мати [PERSON] придбала 6.07.2016 року у [PERSON], що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., зареєстрований в реєстрі за № 2087. В зазначеній квартирі після продажу залишився зареєстрований відповідач - [PERSON], який за спірною адресою зареєстрований з 31.10.2008 року, але не проживає з 2012 року. На теперішній час він виїхав на постійне проживання до РФ, добровільно не знімається з реєстрації місця проживання, що перешкоджає їй вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформлені субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Крім того, відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області http://arm.dn.court.gov.ua, однак на виклики суду відповідач не з'явився (а.с.74,76). Третя особа - [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливими проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 2087 від 6.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., [PERSON] продав, а [PERSON] придбала 2 - кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.64). Згідно договору дарування квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 3325 від 18.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до акту про не проживання, складеного головою ЖБК «Космос» [PERSON] від 5.09.2016 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], який не проживає за зазначеною адресою з травня 2012 року по теперішній час, що підтверджують сусіди [PERSON], [PERSON] (а.с.66) Згідно довідки № 89 від 31.10.2016 року, яка видана ЖБК « Космос » про склад сім'ї, за адресою [ADDRESS] зареєстровані власник [PERSON], [INFO] - власник, [PERSON], [INFO] - син власника, [PERSON], [INFO] - зареєстрований, але не проживає (а.с.65). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Попова Ю.В. від 11.01.2017 року № 493/201/01-2017, згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області громадянин [PERSON], [INFO], з приводу вчинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до квартири не звертався (а.с.59). Згідно листа головного лікаря КЗОЗ « Бахмутська центральна районна лікарня» Мельникової С.Л. від 13.01.2017 року № 164, громадянин [PERSON], [INFO], на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, в період з 2014 по 2016 роки за амбулаторною та стаціонарною допомогою не звертався, медична допомога вдома не надавалась (а.с.60). Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2012 року, нею не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]

Outcome: approved