Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку, земельних ділянок площею 0,48 га та 0,25 га, що розташовані за адресаю: Запорізька область, Бердянський район, с. Миколаївка, вул. Ворошилова, 18, укладений 19.05.2008 року між нею та [PERSON]; визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19.05.2008 року вона та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу вказаного вище нерухомого майна. Домовившись по всім істотним умовам договору купівлі-продажу майна, вона передала [PERSON] грошові кошти , а остання видала відповідну розписку. Даний правочин укладався в присутності працівників сільської ради с. Миколаївка. При укладені правочину, [PERSON] передала їй оригінали документів на житловий будинок та земельні ділянки. Також після укладення правочину вона прописалася в придбаному житловому будинку та почала ним користуватися як власниця. Через необізнаність у законодавстві вона вважала, що стала власником майна після отримання майна та передачі за нього грошових коштів. Проте, звернувшись до нотаріуса, їй повідомили, що юридично власником майна залишається [PERSON] На даний час, вона забрала всі необхідні документи для укладення в належній формі договору купівлі-продажу. Однак, [PERSON], посилаючись на свій похилий вік, не бажає їхати до нотаріуса. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не зявилася. 06.03.2017 року подала до суду телеграму про неможливість явки в судове засідання через проживання і іншому місті та у звязку з хворобою. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.06.1990 Миколаївською сільською радою, [PERSON] належить житловий будинок №18 по вул. Ворошилова в с. Миколаївка Бердянського району Запорізької області. На підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №030803 від 27.08.1999 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,48 га, цільове призначення ведення особистого підсобного господарства, що розташована за вказаною вище адресою. За цією ж адресою [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,25 га, цільове призначення обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП №030802. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] посилалася на те, що в простій письмовій формі уклала з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу належного останній нерухомого майна, на підтвердження чого надала розписку від 19.05.2008 року. З наданої розписки вбачається, що [PERSON] 19.05.2008 року отримала від [PERSON] 5000 грн. за будинок, розташований по вул. Ворошилова, 18. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 3 ст. 640 ЦК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. З огляду на викладене та враховуючи, що станом на 19.05.2008 року договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed