Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 21.11.2011 року був розірваний, згідно рішення Городищенського районного суду. За час спільного проживання з відповідачем, ними був придбаний автомобіль ВАЗ-2110, д.н.з. [NUMBER]. Договір та реєстраційні документи на нього знаходяться у відповідача, які він в добровільному порядку в її розпорядження надати відмовляється. Вона приймала міри по досудовому врегулюванні даного спору, проте відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити майно чи сплатити компенсацію половини його вартості. В березні 2015 року їй стало відомо, що відповідач має намір продати зазначений вище транспортний засіб, тому вона звернулася до Корсунь-Шевченківського ВРЕР ДАІ про заборону відчуження. Оскільки, вважає, що її права, як співвласника майна набутого за час шлюбу, порушено, вона звернулася до суду за захистом своїх прав та просить: визнати транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ - 2110, державний номерний знак [NUMBER], об'єктом спільної сумісної власності подружжя її - [PERSON] та [PERSON]; залишити за відповідачем транспортний засіб ВАЗ - 2110, державний номерний знак [NUMBER], вартість якого складає 70000 гривень, при умові компенсації 1/2 його вартості на її користь та стягнути з [PERSON] на її користь 35000 гривень як грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу ВАЗ - 2110, державний номерний знак [NUMBER]. Під час судового засідання, позивач подала заяву про збільшення вимог, в обґрунтування якої зазначила, що з 2006 року по 2011 року вони з відповідачем проживали в житловому будинку по [ADDRESS], який належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2002 року. Проживаючи протягом тривалого часу, вони суттєво поліпшили будинковолодіння, а саме: вмонтували металопластикові вікна (9шт.), отоплення (батареї 9 шт., радіатори та котел), вмонтували двері (троє міжкімнатних та двоє металопластикових), прибудували кухню та ванну кімнату, реставрували підлогу та перекрили дах. Вказане нерухоме майно за час їхнього шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат. Враховуючи викладене, окрім вище вказаних вимог, просила стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину вартості виконаних будівельних робіт з 2006 року по 2011 року в будинковолодіння по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позивач пропустила строки звернення до суду з даним позовом. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які надані сторонами та були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов не достатньо обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 21.11.2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб, укладений 06.08.2005 року, про що свідчить копія рішення Городищенського районного суду, яка знаходиться у матеріалах справи. Сторонами не заперечується, що за час шлюбу, був придбаний автомобіль марки ВАЗ - 211040, легковий седан-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], зеленого кольору, 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який 25.12.2010 року Корсунь-Шевченківським ВРЕР ДАІ УМВС України в Черкаській області був зареєстрований за відповідачем [PERSON] Також, сторонами не заперечується те, що під час шлюбу вони проживали у будинку за адресою [ADDRESS], який належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2002 року, та, за час спільного проживання дане будинковолодіння було суттєво поліпшено, а саме: вмонтовано металопластикові вікна (9шт.), проведено отоплення (батареї 9 шт., радіатори та котел), вмонтовано двері (троє міжкімнатних та двоє металопластикових), прибудовано кухню та ванну кімнату, реставровано підлогу та перекрито дах. Для визначення вартості проведених будівельних робіт та матеріалів у будинковолодінні по [ADDRESS], судом була постановлена ухвала про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, згідно висновку якої від 30.11.2015 року № 18/15, вартість будівельних матеріалів та будівельних робіт з 2006 по 2011 рік у вказаному будинковолодінні, а саме: вартість металопластикових вікон (9 шт.) та їх встановлення; вартість системи опалення (батареї 9 шт., радіатори та котел) та їх встановлення; вартість 3-х міжкімнатних та 2-х металевих дверей та їх встановлення; вартість будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт по прибудові кухні та ванної кімнати; вартість будівельних матеріалів і робіт з реставрації підлоги та перекриття даху будинку, станом на час проведення експертизи склала 114486 гривень. Відповідач заперечував як проти фінансової, так і проти фізичної участі позивача у поліпшенні стану будинковолодіння та, відповідно, і його вартості, обґрунтовуючи це тим, що позивач ніде не працювала, власних коштів не мала, а кошти на поліпшення житла надавали його батьки, а також він сам, в рахунок заробітної плати, привозив будівельні матеріали. Крім того, відповідач пояснив, що автомобіль, хоча і придбаний під час перебування у шлюбі з позивачем, проте кошти на його придбання надавав його батько і автомобіль був придбаний не для подружжя, а для нього особисто. Батько продав ферму та купив йому автомобіль. Дане твердження відповідача підтвердив і його батько - [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні як свідок. В свою чергу, представник позивача в судовому засіданні пояснила, що позивач під час перебування у шлюбі з відповідачем постійно працювала та отримувала заробітну плату, яку також, як і відповідач вкладала у ремонт будинковолодіння, в якому вони проживали. Крім того на ремонт були використані їхні весільні кошти, а її батьки також допомагали їм як подружжю облаштовувати свій побут. Після розлучення позивач забрала деякі дрібні побутові речі та деякі меблі, а щодо автомобіля, то відповідач не бажаючи ділити його, пообіцяв позивачу, що в рахунок відшкодування його вартості, придбає їй кімнату в гуртожитку, проте дана домовленість ним виконана не була. У 2015 році позивач дізналася, що відповідач збирається продати їхній автомобіль та, зрозумівши, що її права як співвласника майна порушено, звернулася до суду з даним позовом. Дані пояснення підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка, також підтвердила, що за час шлюбу позивачем та відповідачем, як подружжям, спільними зусиллями проводився ремонт у їхньому будинковолодінні. Окрім того, пояснення представника позивача про постійне працевлаштування позивача підтверджується копією трудової книжки [PERSON], згідно якої остання, в період з 2006 року по 2011 року, постійно працювала або отримувала допомогу по безробіттю, що також було її доходом. Відповідач заперечував проти того, що в нього з позивачем були якійсь домовленості щодо автомобіля та вважає, що майно вони з позивачем вже добровільно поділили, коли остання забрала з будинку побутові речі та деякі меблі. Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дана позиція закріплена законодавцем і в ч. 3 ст. 368 ЦК України. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про закріплення законодавцем презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, навіть у випадках, коли майно, яке придбане подружжям під час шлюбу, зареєстроване на когось одного з них. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 1 ст. 68 СК України зазначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, тому враховуючи вище викладене, суд вважає, що вбачаються всі підстави для визнання транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ - 211040, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований 25.12.2010 року Корсунь-Шевченківським ВРЕР ДАІ УМВС України в Черкаській області за відповідачем [PERSON], об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому позов у цій частині підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Дана позиція закріплена законодавцем і в ч. 2 ст. 372 ЦК України. Тобто, позивач [PERSON] має право на 1/2 частину майна, визнаного спільною сумісною власністю, а відтак є його співвласником. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (неподільність майна), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, вартість спірного автомобіля марки ВАЗ - 211040, державний номерний знак [NUMBER], становить 70000,00 гривень. Тобто, 1/2 частини його вартості буде складати 35000,00 гривень, які, на підставі вище наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації 1/2 вартості автомобіля, визнаного спільною сумісною власністю подружжя, а тому позов даній частині також підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача в частині залишити за відповідачем транспортний засіб ВАЗ - 211040, державний номерний знак [NUMBER], вартість якого складає 70000 гривень, при умові компенсації 1/2 його вартості на її користь, то, оскільки, згідно абз. 3 ч. 2 ст. 364 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання, тому з моменту сплати [PERSON] позивачу [PERSON] компенсації за її частину транспортного засобу, її частка у даному майні припиняється і [PERSON] стає одноособовим власником автомобіля, а тому залишати за ним транспортний засіб суд не вбачає необхідності, оскільки це прямо передбаченого законом, тобто дана вимога до задоволення не підлягає. Щодо вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт з 2006 року по 2011 рік в будинковолодінні по [ADDRESS], то суд вважає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно, у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач не просить визнати будинковолодіння по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, проте просить стягнути з відповідача 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт. Як було зазначено вище, висновком експерта від 30.11.2015 року № 18/15 встановлено, що вартість будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт в період з 2006 року по 2011 рік (період шлюбу сторін), станом на час проведення експертизи складає 114486 гривень. Тобто, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач своїми фізичними та матеріальними затратами сприяла поліпшенню будинковолодіння по [ADDRESS] та, відтак, і збільшенню його вартості, враховуючи рівність часток у спільному майні та передбачену законодавцем можливість компенсації вартості майна, суд приходить до висновку, що вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими, та вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт з 2006 року по 2011 рік в будинковолодінні по [ADDRESS], що складає 57243,00 гривні (114486 : 2 = 57243). Щодо застосування до вимог позивача позовної давності, на яку посилалися відповідач та його представник, зазначаючи, що позивач пропустила трирічний термін давності звернення до суду, який, на їхню думку, почав спливати після дати розірвання шлюбу, то суд вважає наступне. Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Зі змісту даної норми закону вбачається, що законодавець не прив'язує до дати розірвання шлюбу початок строку, з якого починає рахуватись строк позовної давності звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позивач, при зверненні до суду з даним позовом, не пропустила встановлених законом строків позовної давності, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася навесні 2015 року, що підтверджується її поясненнями, наведеними в позові та поясненнями її представника в судовому засіданні, а також копією рішення Городищенського районного суду від 24.04.2015 року, згідно якого вона була визнана такою, що втратила право користування житловим приміщення по [ADDRESS], яке підтверджує пояснення представника позивача, що між позивачем та відповідачем існувала домовленість щодо відмови позивача від претензій на спільно надбане майно, в тому числі на автомобіль, взамін на придбання відповідачем позивачу іншого житла. Таким чином, позивач не пред'являла вимог про розподіл спільно набутого майна до того часу, коли їй стало зрозуміло, що відповідач не виконає домовленості щодо придбання їй житла і її права порушені. Факт існування такої домовленості та того, що відповідач її виконувати не збирався, також, на думку суду, підтверджується і тим, що останній, маючи право, після спливу одного року з дати розірвання шлюбу чи з дати, коли позивач перестала проживати у будинку по [ADDRESS], звернутися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користуватися житлом, зазначених дій не вчинив, а зробив це після спливу, на його думку, строку позовної давності, встановленого нормами діючого Сімейного та Цивільного кодексів України, протягом якого позивач могла б звернутися до суду з позовом про поділ майна. Таким чином, заява відповідача про застосування строків позовної давності при вирішенні даного спору, до задоволення не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне, пропорційно до задоволених позовних вимог, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі 2994,00 копійок. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне, пропорційно до частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі 1500,00 копійок. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved