Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], ПАТ «Акцент - Банк» про визнання договору недійсним, про визнання недійсною заяви позичальника, обґрунтовуючи свої вимоги наступним: 15 жовтня 2018 року між нею і ФОП [PERSON] був укладений договір № GB 00277на виготовлення пластикових вікон у кількості 10 штук на загальну суму 23833 грн., з яких задаток становить 12027 грн., борг до доставки - 11806 грн. Для оплати вказаної суми 15 жовтня 2018 року в АТ «Акцент - Банк» було оформлено кредитний договір № АВНORS204290123813 у формі заяви позичальника на суму 11102,45 грн. строком на 36 місяців, тобто з 15.10.2018 р. по 14.10.2021 р. Вона підписала вказані договори і додатки до них, після чого отримала кредитну карточку АТ «Акцент - Банк», на яку було зараховано 4000 грн., а на її мобільний телефон надійшов відповідний пароль доступу до вказаного рахунку. В цей же день працівником банку було знято з цієї кредитної карточки 1300 грн. на рахунок ФОП [PERSON] Куди поділася решта суми, їй невідомо, залишок в сумі 206 грн. вона заблокувала. Через кілька днів [PERSON] вирішила розірвати обидва договори, про що направила відповідні листи ФОП [PERSON] і АТ «Акцент - Банк», однак відповідей не отримала. Крім того, 19.10.2018 вона звернулася з заявою до Дворічанського ВП Куп»янського ВП ГУНП в Харківській області про те, що з її кредитної карточки зникли грошові кошти. При цьому зазначає, що не бажала встановлювати вікна і брати кредит, мала незадовільний стан здоров»я. Припускає, що видану їй кредитну карточку могли замінити працівники АТ «Акцент - Банк» під час оформлення вказаного кредиту. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Пухтаєвич Є. В. повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених вище. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з»явився, не повідомивши про причини неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України від 28.01.2019. Відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. При цьому від [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу. Клопотань про відкладення судового засідання також не надходило. Представник відповідача - АТ «Акцент - Банк» в судове засідання також повторно не з»явився, не повідомивши про причини неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення уповноваженим особам АТ «Акцент - Банк» поштових відправлень суду. При цьому від представника АТ до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень. Клопотання про відкладення судового розгляду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з»явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подали відзивів, а позивач та її представник не заперечували проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 15.10.2018 між позивачем [PERSON] (Замовник) і ФОП [PERSON] (Виконавець) було укладено договір № GB 00277 на виготовлення пластикових вікон, згідно з п. п. 1. 1 та 1. 2 якого Замовник доручає, а Виконавець зобов»язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій (далі - виробів) за цінами Виконавця. Замовник зобов»язується оплатити і прийняти готові вироби і роботу згідно з умовами даного Договору. Згідно з п. п. 2. 1 та 2. 2 вартість виробів складає 23833 грн., задаток становить 12027 грн., борг до доставки - 11806 грн. (а. с. 11). Вказаний договір підписаний Виконавцем - відповідачем [PERSON] і Замовником - позивачем [PERSON], яка в судовому засіданні підтвердила автентичність свого підпису. Крім цього, позивачем підисаний Додаток № 1 до даного договору, в якому [PERSON] підтвердила, що розірвання договору не допускається у випадку придбання ПВХ конструкцій у кредит, договір кредиту не підлягає розірванню, допускається дострокове повне погашення кредиту відповідно до глави 71 ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність». Їй у повній мірі надана інформація про товар, умови оплати та доставки, а також інформація про умови кредитування, про відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний. При цьому [PERSON] підтвердила, що цей документ нею уважно прочитано та добровільно підписано, без будь - якого примусу, з повним розумінням його змісту (а. с. 12). Це ж саме не заперечувалося нею і в судовому засіданні. 15.10.2018 року між акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № АВНORS204290123813 у спосіб подання письмової заяви позивачем, як Позичальником, про надання строкового кредиту, на підставі якого АТ «Акцент-Банк» надав [PERSON] строковий кредит у сумі 11102,45 грн. строком на 36 місяців, тобто з 15.10.2018 р. по 14.10.2021 р. включно, на наступні цілі: оплата товару згідно з переліком (вікна) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок [PERSON] та на сплату одноразової винагороди за надання фінансового інструменту (а. с. 6). Згідно з даною заявою, [PERSON] ознайомлена та згодна із Умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані їй у письмовій формі та своїм підписом підтверджує факт надання їй повної інформації про умови кредитування в АТ «Акцент-Банк», тобто на момент укладення договору позивачу була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для розуміння нею як змісту так і виду договору, який позивач підписала. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила автентичність свого підпису та не заперечувала його добровільність. До вказаної заяви також додано паспорт банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування АТ «А-Банк» та сукупну вартість споживчого кредиту, графік погашення кредиту (№ Договору АВНORS204290123813 від 15.10.2018), які також підписані сторонами Договору, зокрема, позивачем [PERSON], що підтвердила остання в судовому засіданні. Таким чином, при укладенні спірних договорів позивачеві було надано всю необхідну інформацію, про що свідчать її підписи на вказаних спірних договорах і доданих до них документах. Після цього [PERSON] отримала кредитну картку АТ «Акцент - Банк», на яку було зараховано 4000 грн., а на її мобільний телефон надійшов відповідний пароль доступу до вказаного рахунку. 20.10.2018 позивач звернулася з заявою до Дворічанського ВП про те, що невідомі особи заволоділи її грошовими коштами з кредитної карточки в сумі 2400 грн., яку було внесено до ЄРДР під № 12018220740000297 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а [PERSON] визнано потерпілою. 25.10.2018 позивач направила відповідачам заяви про відмову від договору на встановлення пластикових вікон № GB 00277 від 15.10.2018 та договору кредиту у формі письмової зави позичальника № АВНORS204290123813 від 15.10.2018, відповіді на які не отримала. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. 3 та ст. 627 ЦК України. За приписами ст. ст. 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Зобов»язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Належною формою кредитного договору згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В даному випадку істотні умови договору № GB 00277 від 15.10.2018 на виготовлення пластикових вікон такредитного договору № АВНORS204290123813 від 15.10.2018, а саме щодо виду, якості, вартості товару, мети, суми, строку кредиту, умов і порядку його видачі і погашення, розміру, порядку нарахування та виплати відсотків, відповідальності сторін, зафіксовано відповідно у вищевказаних договорі та заяві про надання строкового кредиту № АВНORS204290123813 від 15.10.2018, а також інших документах, наданих позивачем і нею підписаних. Зважаючи на предмет кредитного договору, відповідачем АТ «А-Банк» був наданий позивачу споживчий кредит за поданою особою інформацією. [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що після підписання вказаного кредитного договору представник АТ «А-Банк» видав її банківську кредитну карточку на суму 4000 грн., про що вона отримала смс-повідомлення на свій телефон за номером [NUMBER]. Після цього на її телефон прийшов номер паролю і з кредитної карточки було знято 1300 грн. на оплату вікон. Викладене також підтверджується заявою [PERSON] на договірне списання коштів (регулярний платіж) з карткового рахунку [NUMBER] на поточний рахунок Клієнта [NUMBER], підтвердженою паролем, надісланим на номер телефона [PERSON] [NUMBER], шляхом повідомлення його під час встановлення регулярного платежу співробіником Банку (а. с. 10), а також квитанцією ПриватБанку № 030601955318 від 15.10.2018 про оплату 1300 грн. Отримувач платежу «Олімп», вул. 12 квітня, 20, м. Харків (а. с. 11), що відповідає адресі Виконавця - ФОП [PERSON], зазначеній в Договорі від 15.10.2018 № GB 00277 на виготовлення пластикових вікон, та умовам кредитного Договору № АВНORS204290123813 від 15.10.2018. Суд вважає, що вказані дії сторін щодо укладання вказаних договорів у такий спосіб не суперечать положенням вищезазначених норм матеріального права, а відтак породжують відповідні договірні зобов'язання для сторін по справі. Таким чином, матеріалами справи підтверджено і позивачем не заперечується, що відповідач АТ «А-Банк» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позивачеві обумовлену сторонами грошову суму. Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 625 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач зобов'язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочинів. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З вищевикладеного вбачається, що сторони домовились про всі умови Договору від 15.10.2018 № GB 00277 на виготовлення пластикових вікон та кредитного Договору № АВНORS204290123813 від 15.10.2018. Вказані спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення спірних договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов цих договорів. Позивачу було надано всю необхідну інформацію про товар, умови оплати та доставки, про умови кредиту, відсоткову ставку. Заява позичальника містить повну інформацію про загальну вартість кредиту та повну інформацію стосовно умов кредитування. За результатами судового розгляду було достовірно встановлено, що під час вчинення спірних правочинів сторонами було дотримано усіх вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. Посилання позивача на порушення її прав відповідачами при укладенні договорів є безпідставними, оскільки жодного доказу цьому нею не надано. Що стосується посилань позивача на відсутність бажання укладати кредитний договір і встановлювати вікна та незадовільний стан здоров»я, суд вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, встановленим під час судового розгляду. Посилання [PERSON] на можливу заміну її кредитної карточки працівниками АТ «А-Банк» під час оформлення кредиту є її власним припущенням, яке суд не бере до уваги. Стосовно доводів позивача про порушення відповідачами вимог закону України «Про захист прав споживачів» щодо застосування несправедливих умов договору та нечесної підприємницької практики, суд зазначає по наступне. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Однак, вказаних фактів під час розгляду даної справи не було встановлено, позивач та її представник всупереч вимогам ст. 12 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів того, що оспорювані договори укладено внаслідок проведення відповідачами нечесної підприємницької практики. Також не доведено обставин, стосовно яких позивача введено в оману при укладенні договорів, а також стосовно яких вибір позивача був несвідомим, оскільки перед їх підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписала. Таким чином, судом встановлено, що Договір від 15.10.2018 № GB 00277 на виготовлення пластикових вікон та кредитний Договір № АВНORS204290123813 від 15.10.2018 не суперечать чинному на час їх укладання законодавству та не є такими, що містять дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача послуг [PERSON] як Замовника та Позичальника відповідно. Дана позиція суду відповідає висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.03.2018 у справі № 569/423/15. Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Не дивлячись на відсутність будь - яких відзивів відповідачів на позовні вимоги [PERSON], під час судового розгляду даної справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів порушення відповідачами в момент укладення спірних договорів прав позивача та наявності підстав для задоволення позовних вимог позивачем не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені під час судового розгляду справи, спростовуються матеріалами справи. Натомість були встановлені належні, допустимі, достовірні та достатні докази безпідставності та необґрунтованості позовних вимог [PERSON] За таких обставин справи, всебічно та повно з»ясувавши обставини, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що вимоги позивача не ґрунтуються на доказах та встановлених обставинах справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed