Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення загальною площею 80 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 70 корпус 1, укладений 28.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Дарєю Сергіївною, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим № 1026, в частині 3/8, загальною площею 40 кв.м, за якою заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року по цивільній справі №1519/2-465/11 за нею, [PERSON] визнано право власності; скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на імя [PERSON] 3/8 ідеальної частки нежилого приміщення загальною площею 40 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 70 корпус 1; витребувати у [PERSON] на її, [PERSON] користь 3/8 ідеальної частки нежилого приміщення загальною площею 40 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 70 корпус 1, а також стягнути з [PERSON] на її, [PERSON] користь сплачений судовий збір. Свій позов обґрунтовує тим, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року по цивільній справі № 1519/2-465/11, яке набуло законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1, укладений 20 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори [PERSON], під реєстровим №4-4545 (бланк ВВМ №931406), скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1, за [PERSON], визнано за [PERSON] право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1 в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної власності подружжя, визнано за [PERSON] право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1 в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної власності подружжя. Позивачка у позовній заяві вказує, що 25 грудня 1978 року між нею, [PERSON] та [PERSON] відділом РАЦС Ленінського району міста Донецька був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис №1018. Рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04 березня 2005 року, яке набрало законної сили 23 травня 2005 року, шлюб розірвано. 17 грудня 2002 року [PERSON] було придбано 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення в будинку №70 корпус №1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одесі. За взаємною згодою право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON]. Зазначена квартира є обєктом загальної спільної сумісної власності, придбаним за час спільного шлюбу на яку позивачка має рівні права з [PERSON] на володіння, користування і розпорядження квартирою, що передбачено ст. 63 СК України. При зверненні за реєстрацією права власності позивачці стало відомо, що в період розгляду справи у Малиновському районному суді м. Одеси, а саме 28.02.2013 року між відповідачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладений договір купівлі-продажу вказаного приміщення, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої вбачається, що [PERSON] на праві спільно часткової приватної власності належить 3/4 частини нежилого приміщення в будинку №70 корпус №1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одесі. Позивачка вказує, що згоди на продаж приміщення вона не давала і про це нічого знала, отже вищевказаний правочин вчинений в порушені вимог діючого законодавства України та підлягає визнанню частково недійсним. Крім того, на законні вимоги позивачки про повернення квартири відповідачі не реагують. Посилаючись на викладене позивачка вимушена звернутися з наступним позовом до суду. Позивачка в судові засідання не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі, згідно вимог позовної заяви. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечуючи проти позову вказувала, що [PERSON] вже у 2012 році знала про порушення свого майнового права, однак з серпня 2012 року до серпня 2016 року а саме, протягом чотирьох років та двох місяців позивачка не здійснювала жодних передбачених законом дій щодо захисту свого порушеного права, а відповідно строк позовної давності сплинув. Крім того, договір купівлі-продажу нежилого приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Філатова, 70 корпус 1 від 28.02.2013 року укладений більш, ніж три роки до дати подання позовної заяви, що свідчить про добросовісність його набувача та сплив строку його оскарження. Таким чином, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Далі представник відповідачки [PERSON] в своїх запереченнях зазначила, що позивачка неправильно застосувала ст.16 ЦК України, неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, що в свою чергу є підставою для відмови в позові. Крім того, позивачка не надала до позову жодного належного та допустимого доказу того, що нежиле приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Філатова, 70 корпус 1 вибуло з її володіння не з її волі та не зазначила, яким саме іншим шляхом спірне житлове приміщення вибуло з її володіння. Відповідачка [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка показала суду, що придбала майно за відплатною угодою й не знала і не могла знати про те, що придбаває майно у особи, якій не належить право на його відчуження, а отже все це свідчить про її добросовісність як набувача. Відсутність претензій, зокрема позовів, заяв про забезпечення позов, від [PERSON] чи будь-яких інших осіб до неї [PERSON] як до власниці починаючи з 2013 року та свідчить про те, що вона придбала майно з відплатною угодою й не знала і не могла знати про те, що придбаває майно у особи, якій належить право на його відчуження. Окрім цього [PERSON] розповіла суду, що придбала нежитлове приміщення у стані «від будівельників», багато праці та грошових коштів її сімєю було вкладено у ремонт цього приміщення, що також просить врахувати при прийнятті рішення судом. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідачки [PERSON], свідка, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 25 грудня 1978 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом РАЦС Ленінського району міста Донецька був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації зроблений актовий запис №1018. Рішенням Ворошиловського районного суду міста Донецька від 04 березня 2005 року, яке набрало законної сили 23 травня 2005 року, шлюб розірвано, 07 жовтня 2005 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу Відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції. 17 грудня 2002 року [PERSON] було придбано 3/4 ідеальної частка нежилого приміщення в будинку №70 корпус №1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одесі. Але 20 жовтня 2004 року [PERSON] продав 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення в будинку №70 корпусу №1 по вулиці Ак. Філатова в місті Одесі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2004 року, що був посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 4-4545 (бланк ВВМ №931406). При укладенні цієї угоди [PERSON] предявив довіреність від 06 серпня 2004 року, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися всім майном, посвідчена керуючою справами Орлиновської сільської ради Балаклавського району [PERSON], за реєстровим № 371. Згідно рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01 листопада 2010 року, визнано недійсним довіреність від імені [PERSON] на імя [PERSON], яка видана 06 серпня 2004 року за №370 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради [PERSON]; та довіреність від імені [PERSON] на імя [PERSON], яка видана 06 серпня 2004 року за №371 та посвідчена керуючим справами Орлинівської сільської ради [PERSON] \~\~ Рішенням апеляційного суду АР Крим від 28 лютого 2011 року вказане рішення скасоване та відмовлено у задоволенні позову [PERSON]. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2012 року рішення апеляційного суду АР Крим від 28 лютого 2011 року скасоване та залишено в силі рішення Бахчисарайського районного суду АР Крим від 01 листопада 2010 року. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 28 лютого 2013 року посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1026, [PERSON], що діє від імені [PERSON], на підставі довіреності, іменований надалі як Продавець, з однієї сторони та [PERSON], іменована надалі як Покупець, з другої сторони, уклали цей договорі про таке: за цим договором продавець передає майно у власність покупцю (продає), а покупець приймає це майно і сплачує за нього обговорену грошову суму (купує). Майно, що відчужується по цьому договору, складається з 3/4 частини нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Філатова академіка, будинок 70 корпус 1, загальною площею 80,0 кв.м Зазначене нерухоме майно, яке відчужується, належить продавцю на праві приватної власності та було отримане ним на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2004 року за реєстровим № 4-4545. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта сформованої 16.06.2016 року вбачається, що нежиле приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Філатова академіка, будинок 70 корп. 1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1026, виданий 28.02.2013, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON]. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року заяву [PERSON] про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 27 березня 2012 року по цивільній справі №1519/2-465/11 за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шоста одеська державна нотаріальна контора скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Шоста одеська державна нотаріальна контора задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 3/4 ідеальної частки нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1, укладений 20 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської нотаріальної контори [PERSON], під реєстровим №4-4545 (бланк ВВМ №931406). Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 3/4 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1, за [PERSON]. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1 в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної власності подружжя. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 3/8 ідеальну частку нежилого приміщення за адресою: місто Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70, корпус 1 в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної власності подружжя. Стягнуто в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суму оплаченого державного мита (судового збору) у розмірі 51,00 гривень. Стягнуто в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суми оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 30,00 гривень. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.02.2017 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2014 року залишено без змін. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, - загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Одна з таких вимог це те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Відповідно до ст. 215 ЦК України, для того, щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати встановленим ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України умовам дійсності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до чинного законодавства власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Так, зі змісту ст. 658 ЦК України випливає, що право продажу майна належить тільки його власникові, крім випадків примусового продажу. Таким чином, виходячи з тих обставин, що продаж нежилого приміщення 28.02.2013 року було здійснено за відсутності волевиявлення власника, як учасника договору, договір купівлі-продажу від 28.02.2013 року в частині продажу 3/8 частин нежилого приміщення за адресою: м. Одеса, вул.. Ак. Філатова, 70 корпус 1 є угодою, яка не відповідає вимогам закону, так як відчуження відбулось особою, що не мала належного обсягу повноважень щодо здійснення таких дій, поза волею власника, та має бути визнана недійсною. Позивач, як власник майна, користується захистом свого права від будь-яких порушень свого права (ст.ст. 386, 387, 391 ЦК України). В зв'язку з вибуттям квартири з його володіння та наступним її продажем особою, яка не мала на це права, позивач, згідно зі ст. 388 ЦК України, має право витребувати це майно від набувача у свою власність. Така позиція відповідає роз'ясненням п.10 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з яким майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбаченихпередбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України, передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі 6-1 Збцс 12). Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому, суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. У відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, майно, яке є предметом судового розгляду та відчужено без волі власника, (а саме [PERSON]В.), а тому право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі у справі № 6-1цс15. Відповідно до змісту ст.16 ЦК України, кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317, 319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.ч.1-2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, у звязку з визнанням договору купівлі продажу частково недійсним в частині 3/4 частин нежилого приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 70 корпус 1, відповідачка [PERSON] втрачає право користування вказаною часткою нежитлового приміщення за адресою: м. Одеса, вулиця Ак. Філатова, 70 корпус 1. Представник відповідачки [PERSON] подала заяву, про застосування позовної давності до вимог заявлених [PERSON], вказуючи що [PERSON] знала про порушення свого майнового права ще у червні 2012 року, після ухвалення рішення ВССУ вона мала усі визначені законом правові підстави предявити відповідний позов до належних сторін з відповідною вимогою, проте, починаючи з 13.06.2012 року по 26.07.2016 року саме протягом чотирьох років та двох місяців позивачка не здійснювала жодних передбачених законом дій щодо захисту свого порушеного права, а відповідно строк позовної давності сплинув. Крім того, договір купівлі-продажу нежилого приміщення за адресою: м. Одеса, вулиця Філатова, 70 корпус 1 від 28.02.2013 року кладений між [PERSON] та [PERSON], також укладений більш ніж три роки до дати подання позовної заяви, що свідчить про сплив строку на його оскарження. За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] дізнавшись, що обєкт нерухомого майна нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, вулиця Філатова, 70 корпус 1, незаконно було відчужене її чоловіком [PERSON], звернулася до суду з позовом про визнання довіреності недійсною, ще до того як цей обєкт було придбано у [PERSON], відповідачкою по справі [PERSON] Судові процесі стосовно визнання права власності на даний обєкт за [PERSON] тривали з 2010 року та закінчилися прийняттям заочного рішення Малиновським районним судом м. Одеси 17 квітня 2014 року, а тому саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності щодо вимог предявлених до [PERSON] Оскільки позов подано до суду 26.07.2016 року, то трирічний строк позовної давності не пропущено. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved