Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просить суд винести рішення, яким визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з нею. Свої вимоги мотивувала тим, що 24.10.2008 року Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області був зареєстрований шлюб між нею та [PERSON]. Даний шлюб між ними був укладений повторно. Від спільного життя вони мають двох синів: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. В зв'язку з фактичним припиненням шлюбно-сімейних відносин, 14.11.2014 року рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука шлюб було розірвано. В своїй позовній заяві про розірвання шлюбу вона просила суд визначити місце проживання дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], разом з матір'ю нею. Проте, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14.11.2014 року її позов до [PERSON] про розірвання шлюбу був задоволений частково, а саме - шлюб припинено, а в решті позовних вимог відмовлено. Таким чином місце проживання дітей, і зокрема, малолітнього [PERSON] не визначено. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до жодного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Рішенням виконавчого комітету Автозаводської районної ради міста Кременчука Полтавської області №470 від 10.12.2015 року «Про надання суду висновку щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO]» батько дитини - [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина разом з матір'ю - [PERSON], про що надав письмову заяву. Та не зважаючи на це, фактично вони в добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON], у звязку з чим вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що зазначені в позові, при цьому суду пояснила, що з березня 2016 року вона з відповідачем проживають за різними адресами та малолітній [PERSON] весь цей час проживає разом із нею, однак вважає, що місце проживання малолітньої дитини із нею повинно бути визначено рішенням суду та проти такого визначення місця проживання малолітньої дитини відповідач не заперечує. Також зазначила, що їй невідомо випадки звернення відповідача до відповідних компетентних органів по питанню оспорювання чи визначення місця проживання дитини не з нею. Згоду на реєстрацію місця проживання дитини за адресою реєстрації її місця проживання відповідач надавав добровільно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити, оскільки спір щодо встановлення місця проживання їх малолітньої дитини із позивачкою, між ним та позивачкою взагалі відсутній. Також пояснив, що з позивачкою проживають за різними адресами з березня 2016 року і малолітній [PERSON] весь цей час проживає разом із матір»ю та він ніколи не заперечував, щоб син проживав разом з позивачкою. Він не вчиняв жодних дій та не звертався до відповідних компетентних органів по питанню зміни місця проживання дитини і на прохання позивачки добровільно давав згоду на реєстрацію місця проживання дитини разом із нею. Він сплачує кошти на утримання дитини та рішенням органу опіки та піклування йому встановлено дні побачення із дитиною. За таких обставин вважає, що позивачка звернулась до суду з даним позовом за відсутності будь яких підстав для такого звернення. Представник третьої особи служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації у м.Кременчуці до судового засідання не з»явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутність та постановити рішення з урахуванням рішення виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука №470 від 10.12.2015 року. Вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника,\~ вивчивши представлені докази, суд встановив наступне. Як достовірно встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.10.2008 року та вказаний шлюб був розірваний рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 03.12.2014 року. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ №081185, виданого 16 грудня 2008 року Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як встановлено судом та це не заперечується сторонами, останні спільно не проживають з березня 2016 року та з вказаного часу малолітня дитина сторін - [PERSON]., проживає з матірю позивачкою по справі. Згідно заяви [PERSON] від 01.03.2016 року про реєстрацію місця проживання дитини [PERSON], [INFO], батько дитини [PERSON] надав свою згоду на реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] з матрі»ю - [PERSON]. Згідно рішення виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області № 470 від 10 грудня 2015 року «Про надання суду висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]» вирішено: вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із матір»ю [PERSON], при цьому як вбачається із змісту вказаного рішення, [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина разом з матірю [PERSON], про що надав письмову заяву. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч.1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Тобто виходячи із змісту вказаних вимог Закону, саме на позивача покладено обов»язок довести, тобто надати суду належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що між нею та відповідачем наявний спір щодо визнання місця проживання їх малолітньої дитини. Між тим, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, позивачкою таких доказів суду не надано та як встановлено судом, між сторонами фактично досягнуто згоду щодо місця проживання малолітнього [PERSON] із позивачкою. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, а також те, що позивачкою суду не надано жодних належних доказів того, що між нею та відповідачем мається спір щодо місця проживання їх малолітньої дитини та не надано доказів порушення відповідачем її прав, то суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити в звязку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed