Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченка В.В., третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі- продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння. При подальшому розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступне. Позивач вказав, що домоволодіння [ADDRESS] раніше належало на приві приватної власності [PERSON], який помер у м. Бердянську [INFO]. Після його смерті спадщину за законом прийняли діти: позивач та син померлого, рідний брат позивача, [PERSON] Свідоцтво про праву на спадщину ними було отримано 13 лютого 1987 року, згідно якого кожен придбав право власності по 1/2 частині домоволодіння [ADDRESS] та здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації м. Бердянська. На час отримання свідоцтва про право на спадщину позивач мала прізвище «[PERSON]», а 29 червня 1988 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і прізвище «[PERSON]» змінила на «[PERSON]». З причин того, що сім»я позивача проживала в маленькій однокімнатній квартирі по [ADDRESS] вони з братом у 2000 році прийняли рішення постійно проживати у спадковому будинку по [ADDRESS]. Брат з народження проживав і був зареєстрований у батьківському будинку, а позивач з часу смерті батька став постійно проживати з братом по [ADDRESS], будучи зареєстрованою в однокімнатній квартирі за вищевказанною адресою. [INFO] [PERSON] помер у м. Бердянську та на час смерті він не перебував у шлюбі, але мав повнолітніх дітей, які на той час проживали в Російській Федерації, але ні місце їх проживання, ні місце реєстрації позивачу не було відоме, як на час смерті [PERSON], так і на теперішній час. Позивач вказав, що не зважаючи на те, що вона на час смерті її брата постійно проживала з [PERSON] за однією адресою, але не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки, брат мав спадкоємців першої черги. Після смерті [PERSON] ніхто зі спадкоємців першої черги не звернувся з заявою про прийняття спадщини, чи відмову від неї і ніхто навіть не цікавився спадщиною померлого [PERSON] [PERSON] зазначила, що вона, як рідна сестра померлого, як особа, яка постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою на день його смерті є такою, що спадщину прийняла і претендує на спадщину по закону після смерті брата. [PERSON] заповіту не залишив. Спадковим майном [PERSON] є 1/2 частка домоволодіння [ADDRESS]. Інше спадкове майно відсутнє. Позивач вказав, що з поважних сімейних обставин вона вимушена була на тривалий строк виїхати на тимчасове проживання і на роботу до Російської Федерації, прохавши сусідів приглянути за будинком. Приїжджаючи додому, позивачем здійснювалися ремонтні роботи та благоустрій вказаного будинку нерухомості. На початку січня 2014 року позивачу стало відомо від сусідів, що в належний їй житловий будинок вселилася сім»я та проживає в ньому, але ні вона, ні [PERSON] за своє життя нікому не продавали, не дарували і ніяким іншим способом не відчужували житловий будинок. Зі слів осіб, які вселилися в будинок, вони його придбали в січні 2014 року у продавця [PERSON], жителя м. Дніпра, якого знайшли за об»явою в газеті, а договір купівлі-продажу оформляли у приватного нотаріуса м. Бердянська Романченко В.В., але копію договору купівлі-продажу їй не показали та не надали для ознайомлення, .Адресу проживання та реєстрації [PERSON] не повідомили, які умови укладеної угоди. Позивач зазначив, що [PERSON] отримав у власність належний позивачу житловий будинок на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.04.2010 року по справі № 2-782/10 та визнав за собою право власності на їх житловий будинок, який розташований у м. Бердянську. Голова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на запит повідомив, що за 2010 рік цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] відсутня, а надати копію рішення від 27.04.2010 р. суд не може, так як це є справа за позовом ПП «Реарді» про визнання договору недійсним в якій [PERSON] і [PERSON] не є стороною по справі. 15.07.2014 року позивач звернулася з заявою до керівництва Бердянського МВ УМВС України в Запорізькій області про скоєння злочинних дій [PERSON] по заволодінню домоволодінням [ADDRESS] для подальшого визнання недійсним договору купівлі-продажу, була відкрита кримінальна справа. В ході досудового рослідування було встановлено адресу місця проживання та реєстрації [PERSON], встановлено, що договір купівлі-продажу вчинено у м. Бердянську 24 січня 2014 року, встановлено прізвище, ім»я та по батькові покупця домоволодіння [PERSON], встановлено, що правовою підставою набуття [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, справа № 2-782/10, встановлено, що державна реєстрація права власності [PERSON] внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно- 15.01.2014 року. Окрім того, після нотаріального посвідчення 24.01.2014року договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного між [PERSON] та [PERSON], приватним нотаріусом Романченком В.В. була здійснена державна реєстрація права власності [PERSON] на нерухоме майно. Позивач вказав, що всі дії, вчинені [PERSON] при отриманні права власності на домоволодіння є незаконними, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON]. [PERSON] не існує в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, тому надане [PERSON] рішення суду є нікчемним, а укладений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та являється недійсним. Оскільки у [PERSON] були відсутні правові підстави набуття права власності на домоволодіння [ADDRESS], тобто, він не був власником домоволодіння, то вважається особою, яка не мала права здійснювати відчудження нерухомості. Але [PERSON], шахрайськими діями з метою незаконного отримання матеріальної вигоди, шляхом обману покупця [PERSON] про те, що він є власником домоволодіння та при неуважності приватного нотаріуса Романченко В.В. продав домоволодіння [ADDRESS] покупцю [PERSON] за 72000 грн. Оскільки, відсутнє рішення суду, яке стало підставою для державної реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS], то підлягає скасуванню і запис про право власності 4271969 від 15.01.2014року. Окрім того, [PERSON] шляхом обману покупця [PERSON] щодо предмету договору, уклав договір купівлі-продажу. Представником відповідача - [PERSON] в ході судового розгляду заявлялися численні клопотання про витребування доказів, які були задоволені судом. 31.01.2018 року до суду надійшло письмове клопотання представника відповідача - [PERSON] , одним із пунктів якого було зупинення розгляду даної цивільної справи до набрання законної сили вироком суду відносно відповідача - [PERSON], в клопотанні зазначалось, що розглянути його за наслідками дослідження доказів в справі. Після дослідження доказів по справі, на стадії розв»язання клопотання, це клопотання представником відповідача вже не заявлялося і як слід судом не розглянуто. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і надав судові пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві. Відповідач - [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і вважали, що немає законних підстав для задоволення позову . Відповідач - [PERSON] повідомлявся судом в передбаченому законом порядку для осіб, місце фактичного проживання яких невідомо, тому є належним чином повідомленим про дату та місце судового розгляду. Відповідач - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Романченко В.В. в судове засідання не з»явився, надав судові заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав, що він є не належним відповідачем у справі. Представник третьої особи - Бердянської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, надав судові письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухав сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 166 [PERSON] набула у власність, а [PERSON] продав та передав їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В цей же день за [PERSON] приватним нотаріусом Романченко В.В. було зареєстровано право власності на цей будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2014 року. Відповідно до п.2 вищезазначеного договору зазначено, що вказаний житловий будинок належить продавцю - [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, справа № 2-782/10. Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, яке міститься в матеріалах справи, [PERSON] звернувся до суду 27.04.2010 року з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права приватної власності на нерухоме майно і 27.04.2010 року, тобто , в цей же день було ухвалено рішення суду про визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] і на підставі цього рішення за ним було зареєстровано право власності - 15.01.2014 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2007 року, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належало позивачу [PERSON] та її брату [PERSON] в рівних частках по ? частці кожному на праві спільної часткової власності. Зміна прізвища позивача - [PERSON] на [PERSON] підтверджена відповідною довідкою Бердянського відділу РАЦС, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.09.2007 року право власності за цими особами на спірний будинок було зареєстровано 06.09.2007 року. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO]. Відповідно до відповіді від 25.09.2018 року Бердянської державної нотаріальної контори та даних інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 25.09.2018 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, ніхто із заявами про прийняття спадщини після його смерті не звертався. Позов про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.01.2014 року недійсним заявлений з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 216 , 229 ЦК України, а саме, що [PERSON] шахрайським шляхом, не маючи законного права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], використавши підроблене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року продав вищезазначений будинок [PERSON], яка не знала про відсутність у нього законних прав розпоряджатися чужим майном. [PERSON] є належним позивачем в даному спорі, оскільки відноситься як співвласник будинку до кола осіб, права, яких порушені укладанням договору купівлі-продажу від 27.01.2014 року. Як роз»яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вчиненням правочину - договору купівлі-продажу будинку від 24.01.2014 року порушені права - [PERSON], як співвласника будинку. Суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України для звернення особи до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач звернулася до суду - 11.05.2017 року, на початку січня 2014 року [PERSON] тільки дізналася, що в будинок, який належить їй та її покійному брату вселилися якісь сторонні особи. Про особу, яка безпосередньо порушила її права, їй достоменно стало відомо після отримання офіційних відповідей із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2014 року та від 29.05.2014 року, що рішення суду на підставі якого було укладена угода не ухвалювалось судом, тобто, позивач звернулася до суду в межах трирічного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України - 11.05.2017 року. Згідно відповіді від 29.05.2014 року за № 3882/14 за підписом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зазначено, згідно з реєстраційними даними за 2010 рік, цивільна справа за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] відсутня. Під цим номером зареєстрована зовсім інша цивільна справа за позовом [PERSON] до ПП « Реарді». Аналогічні дані має відповідь за підписом голови Бубушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2014 року, вихідний номер 3901/14. Згдно відповіді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2014 року за підписом голови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за № 5590/14-01-27, надісланої на адвокатський запит повідомлено, що за № 2-782/10 значиться інша справа, згідно з даними 2010 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] не зареєстрована. Крім, того в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року зазначено, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, чого взагалі не могло бути, оскільки, [PERSON] помер ще в 2004 році, це в черговий раз підтверджує , що рішення не ухвалювалось судом. 15.07.2014 року [PERSON] звернулася до начальника Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області з заявою про скоєний злочин, саме про те, що [PERSON] і інші особи шахрайським шляхом заволоділи її майном і майном її покійного брата - домоволодінням за адресою: [ADDRESS], в подальшому [PERSON] продав будинок - [PERSON] 17.07.2014 року на підставі заяви - [PERSON] до ЄРДР були внесені дані про порушення кримінального провадження за ст. 190 ч.1 КК України. У відповіді Бердянського відділу поліції в Запорізькій області від 10.10.2017 року за № 3330/50/2-2017 року зазначено, що в провадженні слідчого відділення Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 12014080130003216 від 17.07.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.190 КК України. На даний час досудове розслідування по вказаному провадженню триває. В ході слідства місцезнаходження [PERSON] не встановлено. В ході судового розгляду з»ясовано, що Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 27.10.2010 року не ухвалювалось рішення про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів». Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом». Встановлено, що у [PERSON] була відсутня законна підстава набуття права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] і як слід, відсутнє право володіння, користування та розпорядження цим майном. Тобто, на момент укладання договору купівлі продажу вищезазначеного будинку від 24.01.2014 року його власниками залишалися - [PERSON] та [PERSON] Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 зазначено: судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину». Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 24.01.2014 року житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. По-перше, зміст правочину суперечить вимогам закону. Так згідно п.1.2 вищезазначеного договору вказано, будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2010 року. Законна підстава набуття права власності [PERSON] відсутня, тобто рішення суду не ухвалювалось, що свідчить про відсутність правової підстави, передбаченої ст. 328 ЦК України, для набуття [PERSON] права власності на будинок, тобто зміст правочину суперечить вимогам закону. Також оспорюваний правочин не відповідає ст. 317 ЦК України, що тільки власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження майном. Тому право розпорядження майном, а саме будинком [ADDRESS] на момент укладання спірного правочину належало його власникам - [PERSON] та [PERSON], волевиявлення дійсних власників майна на укладання угоди купівлі-продажу відсутнє. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу від 24.01.2014 року недійсним є законними і обгрунтованими. Похідними від цих вимог - є вимоги про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON], тому вони також підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 2 частини другої цього Закону державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ст. 11 Закону , державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об»єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ст.ст. 26, 27 Закону державна реєстрація проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, зазначеним Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно і таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду. За роз»ясненнями, що викладені у п.п. 8, 10 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року» Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочині недійсними» відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише одно щодо дій (бездіяльності) органів, що здійснюють таку реєстрацію. Рішення суду про задоволення позову про недійсність правочину є підставою для скасування попередньої реєстрації. Законних підстав для задоволення вимог про скасування реєстрації права власності за [PERSON] в ході судового розгляду не встановлено. Позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволенню не підлягать , виходячи із наступного. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. На відміну від норм ч.1 ст.216 ЦК України норми глави 29 ЦК України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися, саме власником майна. Відповідно до ст.387 ЦК України саме власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Верховним Судом України по справі № 6-327цс15 від 23.12.2015 р. вказано на те, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Дійсно, судом встановлено, що на час подачі позову, [PERSON] є власником ? частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , власником 1/2 частини є іі рідний брат - [PERSON], який помер [INFO]. Встановлено, що після його смерті спадкова справа не заводилася, з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. [PERSON] має право витребувати у [PERSON] ? частину житлового будинку відповідно до вимог ч.1 ст. 388 ЦК України, але, оскільки, житловий будинок є цілим домоволодінням, частки співвласників не виділялися в натурі, тому витребувати ? частину домоволодіння на теперешній час є неможливим, тому в задоволенні позову в цій частині, слід відмовити. Не надано позивачем переконливих доказів в обгрунтування і позовних вимог про встановлення факту постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на день його смерті з 2000 року по [INFO] та встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті її брата - [PERSON], який помер [INFO]. Згідно вимог ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують права на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі вітсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмова від її прийняття. Згідно ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, та і збоку матері. Згідно вимог п.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленного ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно п.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриггя спадщини є день смерті особи, або день оголошення її померлою. На підтвердження факту постійного проживаня [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини позивачем надані докази - показання декілька свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], одним із свідків була [PERSON], яка є родичкою позивача, тому суд критично оцінює її показання. Свідки, опитані в ході судового розгляду за клопотанням відповідача - [PERSON], [PERSON], показали судові, що [PERSON] постійно ніколи не проживала з братом, тільки приходила та допомогала йому по господарству. Суд взяв до уваги показання цих свідків, оскільки вони узгоджуються з письмовими доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи. Відповідно до довідки Комунального підприємства «Ритуал» Бердянської міської ради» від 28.02.2018 року [PERSON] був похований на кладовищі № 2 м. Бердянська 06.08.2004 року в секторі [NUMBER] за рахунок коштів місцевого бюджету. Суду також надані численні письмові докази новим власником [PERSON] - довідки комунальних служб про наявність заборгованості по сплаті комунальних служб в будинку [ADDRESS], що спростовують проживання [PERSON] за цією адресою, як на час смерті брата, так і після його смерті, відсутні її дії, які б свідчили, що вона фактично прийняла спадщину після смерті брата - заборгованість не сплачена, в будинку було відсутнє водопостачання, водовідведення, не було приєднання до централізованих мереж каналізацї. Представник позивача під час судового розгляду не заперечувала той факт, що дійсно, на момент смерті брата [PERSON] не проживала з ним, оскільки тимчасово виїхала до Россії допомогти доньці няньчити онуків. Позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті брата задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час його смерті, тому і в задоволенні вимог про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial