Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 вересня 2019 року, вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному домоволодінні зареєстровані колишні власники [PERSON] , [PERSON] , які фактично там не проживають з 2016 року. Факт їхньої реєстрації в домоволодінні позивача складає певні незручності та додаткові фінансові витрати, у зв`язку з чим позивачка просить визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивачка не з`явилася, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, не повідомивши про причини неявки, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. На їх адресу, зазначену в позовній заяві та підтверджену довідкою сільської ради, були направлені судові повістки разом з позовною заявою та доданими матеріалами, при цьому вказана кореспонденція повернулася до суду з поштовою відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення - не проживає». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від [PERSON] , [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подали відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1442, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Продавці) передали, а [PERSON] (Покупець) прийняла житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і сплатила за нього обговорену грошову суму (а. с. 8 - 9). Відповідно до довідки виконавчого комітету Кам`янської сільської ради Дворічанського району Харківської області № 02-29/1463 від 18.09.2019, відповідачі по справі - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , але з 01.01.2016 року фактично не проживають на території сільської ради (а. с. 6). Відповідно до депутатського акту обстеження від 19 листопада 2019 року, в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за цією адресою, але фактично не проживають з 01.01.2016. В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до зазначеного вище акта від 19 листопада 2019 року відповідачі більше року за місцем реєстрації не проживають. Таким чином, у відповідачів відсутні правові підстави користуватися відповідним житлом позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду даної справи позивачем були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. Суд вважає встановленим факт порушення відповідачами права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач, як власники майна має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Також в судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, як окремо кожного, так і достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved