Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 24 квітня 2009 року між ними було укладено шлюб, від якого мають трьох неповнолітніх дітей: дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] ; на даний час їх сімейні стосунки припинені через втрату почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства вже тривалий час, шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати, залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, надіславши заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримує. Відповідач відзиву на позов не подав, в судовому засіданні погодився на розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки в жовтні місяці 2018 року дружина з дітьми пішли від нього й вони разом не проживають, в зв`язку з чим подальше існування шлюбу неможливе; заперечує проти залишення за позивачкою після розірвання шлюбу його прізвища [PERSON] . Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 24 квітня 2009 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований виконкомом Прохорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області за актовим записом №01. Сторони є батьками трьох спільних неповнолітніх дітей - дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з матір`ю. З жовтня місяця 2018 року сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, ведуть окреме господарство, спільних інтересів не мають, примиритися не бажають, обоє наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Наведений висновок суду також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. Заперечення відповідача проти залишення після розірвання шлюбу за позивачкою прізвища « [PERSON] » суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у з в`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відтак, право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved