Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі України разом із матір'ю без згоди та супроводу батька, у якому просить суд надати дозвіл дитині - [PERSON], [INFO] на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України разом з матір'ю - [PERSON], [INFO], яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї доньки - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], на строк 11 років, а саме з дня ухвалення судового рішення до досягнення донькою 16-річного віку, тобто по [INFO] року. В обґрунтування свого позову позивачка [PERSON] посилається на те, що 04 листопада 2011 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. В подальшому, спільне життя з відповідачем не склалося та 23 серпня 2013 року Ровеньківським міським судом Луганської області шлюб було розірвано та вона залишила собі дошлюбне прізвище «[PERSON]». Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає разом з нею. Вона бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення та розширення її кругозору. Однак, вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки він не бажає спілкуватися з нею та не цікавиться потребами доньки, з вересня 2014 року за місцем останнього проживання він не мешкає. У зв'язку з вищенаведеним вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в своїй заяві просить суд розглянути справу без її участі та без участі її представника. Свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності. Суд розглянув справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що 04 листопада 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. В подальшому, спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося та 23 серпня 2013 року Ровеньківським міським судом Луганської області шлюб було розірвано, та позивач залишила собі дошлюбне прізвище «[PERSON]», що підтверджується копією рішення Ровеньківського міського суду Луганської області від 23.08.2013 року. Від шлюбу позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] вони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом також встановлено, що дитина мешкає разом з позивачкою. Вона бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення та розширення її кругозору. Однак, вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки він не бажає спілкуватися з нею та не цікавиться потребами доньки, з вересня 2014 року за місцем останнього проживання він не мешкає. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон без згоди другого з подружжя визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до положень п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п. 4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою КМУ 152 від 07.05.2014 року, паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки, а особам, які досягли 16-річного віку, - на десять років. Суд вважає, що у судовому засіданні доведений факт ухилення відповідача [PERSON] від надання згоди на тимчасові неодноразові поїздки за межі України його дитини разом із матір'ю [PERSON]. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку, що батьки неповнолітньої [PERSON] не проживають разом, батько [PERSON] вчиняє перешкоди у тимчасовому виїзді дитини за межі України, доцільно надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України у супроводі матері [PERSON] без згоди батька, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну неповнолітньої [PERSON] строком на 11 років, що повністю відповідатиме інтересам дитини. На підставі викладеного та ст. 141, ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постанови КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,

Outcome: approved