Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якій зазначає, що вона є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. У вказаному господарстві, окрім позивача, зареєстрований її син - відповідач [PERSON], який приблизно 15 років тому став виїздити на заробітки до Російської Федерації. Останні 5 років він постійно проживає на території РФ, де одружився та створив нову сім'ю, відтоді ніяких відомостей від нього не надходило. Позивач має намір оформити субсидію на оплату комунальних послуг, але в цьому їй чинить перешкоди реєстрація відповідача. Тому вона звернулася до суду з позовом та просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом у будинку [ADDRESS] У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча неодноразово повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду справи за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Судові повістки у судові засідання на 06.11.2015 р., 20.11.2015 р., 10.12.2015 року повернулися до суду із зазначенням на конверті, що адресат за зазначеною адресою не проживає (а.с.28,30,34), однак відповідно до абз.5 ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, у відповідності до вимог глави 8 ЦПК України, суд ухвалює рішення під час заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими за наступних обставин. Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконкому міської Ради депутатів трудящих №79 від 23.03.1977 року [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва жилого будинку на праві приватної власності загальною площею 600 м2 за адресою: [ADDRESS], що підтверджено договором від 26.07.1977 року, укладеним між виконкомом Тростянецької міськради та [PERSON] (а.с.7, 35-37). Право власності на нерухоме майно, що розташоване по [ADDRESS], зареєстроване за позивачем [PERSON] 17.01.2005 року на підставі договору про право забудови, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, здійснене КП «Охтирське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.8). Згідно з копією будинкової книги на домоволодіння по [ADDRESS], - у вказаному будинку, окрім позивача, зареєстрований відповідач [PERSON] з 14.01.2005 року (а.с.9-10). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка товаришує із дочкою позивача [PERSON] та сестри відповідача, показала, що вона часто буває за адресою проживання подруги та позивача по [ADDRESS], та за п'ять останніх років вона жодного разу не бачила там відповідача, який не спілкується із рідними навіть через будь-які засоби зв'язку. Будь-яких речей за місцем реєстрації відповідача не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач є її рідним братом, а позивач - її матір'ю. П'ятнадцять років назад [PERSON] виїздив до Росії на заробітки, а років з десять одружився вдруге, та створив іншу сім'ї, з того часу проживає у Росії постійно, адреса його проживання їй не відома. У своїх справах на Україну він приїздив п'ять років назад. Свідок [PERSON] у суді показала, що вона є двоюрідною сестрою відповідача та з часу виїзду [PERSON] до Росії підтримувала із ним зв'язок, однак протягом останнього року вона із братом не спілкувалась, останнє відоме їй місце проживання брата - у м.Красноярськ РФ, у м.Тростянці Сумської області [PERSON] останній раз був орієнтовно у 2010 чи 2011 роках, коли приїздив зі своєю дружиною. У відповідача у м.Тростянець є власний будинок по [ADDRESS], який йому дістався у спадок від батька, та він надавав довіреність сусідам на оформлення вказаного будинку. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Правовідносини, що виникли між сторонами є житловими та цивільними і врегульовані ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК УРСР. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.156 Житлового Кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно до ч.4 ст.156 Житлового Кодексу УРСР до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. До членів сім'ї належать дружина, їх діти, батьки, також можуть бути визнані членами сім'ї інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК УРСР). Отже, в судовому засіданні встановлено, що права позивача, як власника будинку, були порушені відповідачем, який вибув з місця проживання, однак не знявся з реєстрації. Відповідач понад строки, встановлені ст.405 ЦК України за місцем своєї реєстрації не проживає. Оскільки будь-яких письмових домовленостей стосовно користування житловим приміщенням за вказаною адресою не існує, вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, належним позивачці, підлягає задоволенню. Також з відповідача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 487,20 грн. на користь позивача (а.с.2), відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved