Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 26.09.2018 року, просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 80774 (вісімдесят тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 91 коп., завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати по справі 807 грн. 75 коп. судового збору. Пред'явлені вимоги вмотивовано тим, що 02.12.2016 року о 19:25 [PERSON] керуючи транспортним засобом «ВАЗ» р.н. [NUMBER] в м. Одесі по Французькому бульвару не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм [PERSON]. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вина водія [PERSON] встановлена Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2016 року, справа №522/24220/16-п. Дана постанова не оскаржувалась у апеляційному порядку та набула чинності 11.01.2017. За результатами проведеного експертного автотоварознавчого дослідження розмір матеріального збитку, спричиненого позивачу [PERSON] визначено в сумі 62115 (шістдесят дві тисячі сто п'ятнадцять) грн. 20 коп.. Крім того, у розмір збитків представник, також, включає витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження, які складають 3290 (три тисячі двісті дев'яносто) грн., 3182 грн. (3% річних) та 12187,71 грн. (інфляційне збільшення). На момент ДТП цивільна-правова відповідальність [PERSON], як водія транспортного засобу «ВАЗ» р.н. [NUMBER] застрахована по договору обов'язкового страхування ЦПВВНТЗ - АК 978405 ТДВ «СТ «Домінанта». У зв'язку з настанням страхового випадку, [PERSON] звернулась до «СТ «Домінанта» з відповідним повідомленням про факт ДТП та вимогою про відшкодування шкоди, однак жодних дій ні страхова компанія, ні винний в ДТП [PERSON] не вчинили. 03.07.2018 року на офіційному сайті Моторного (транспортного) страхового бюро України оприлюднено новину про втрату членства в МТСБУ ТДВ «СТ «Домінанта». Оскільки спричинена [PERSON] майнова шкода залишається невідшкодованою, за захистом порушених прав та інтересів [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], вимушена звернутися до суду з позовом, обравши на власний розсуд спосіб захисту шляхом пред'явлення вимог до винної особи відповідно до ст.1188 ЦК України, який є дієвим та зможе забезпечити захист прав та інтересів [PERSON] Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати цивільну справу за її відсутності, щодо заочного вирішення справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідноч.1ст. 223 ЦПК України, у порядку ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. За наявності умов, передбаченихч.1ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Суд дослідивши вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, приходить до наступного висновку. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6 ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2016 року о 19:25 [PERSON] керуючи транспортним засобом «ВАЗ» р.н. [NUMBER] в м. Одесі по Французькому бульвару не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну дистанцію, унаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм [PERSON]. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вина водія [PERSON] встановлена Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2016 року, справа № 522/24220/16-п. Дана постанова не оскаржувалась у апеляційному порядку та набула чинності 11.01.2017 року. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду в справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку з цим, факт завдання шкоди позивачу [PERSON] як потерпілому в ДТП з вини [PERSON], яка визнана останньою під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, є преюдиційними та доказуванню не підлягають. [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ 635780 від 25.11.2015 року. На момент ДТП цивільна-правова відповідальність [PERSON], як водія транспортного засобу «ВАЗ» р.н. [NUMBER] застрахована по договору обов'язкового страхування ЦПВВНТЗ - АК 978405 ТДВ «СТ «Домінанта». Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як роз'яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана особі або майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв'язок та є вина зазначеної особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За загальними правилами, визначеними ст.ст.1166, 1167, 1187, 1190 ЦК України, тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON], будучи винним у виникненні ДТП, зобов'язаний відшкодувати [PERSON] спричинену йому майнову шкоду відповідно до ст.1187, 1188 ЦК України. Про факт настання страхового випадку [PERSON] як потерпіла особа направила страховикові повідомлення, у якому зазначено про вчинення ДТП [PERSON] та заяву про виплату страхового відшкодування. Звертаючись до суду з позовом в інтересах [PERSON], її представник [PERSON] посилалася на те, що страховик не виплатив [PERSON] страхове відшкодування, не дивлячись на неодноразові звернення з цього приводу, тим самим своєю бездіяльністю порушуючи права потерпілого, а тому за їх захистом він звернувся до суду з даним позовом, обравши захист прав шляхом стягнення спричиненої йому матеріальної шкоди безпосередньо з винної особи [PERSON]. Позиція Великої палати Верховного Суду, викладена в постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, у якій зазначено, що уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності зі страховиком, страховик бере на себе зобов'язання в межах суми страхового відшкодування виконати обов'язок страхувальника відшкодувати завдану нею шкоду на користь третіх осіб в межах відповідальності. Натомість суд не може погодитись з даною позицією з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. З огляду на зазначені положення ст.509 та з урахуванням приписів ст.ст.11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Так, відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, у якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик). Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно до ст.511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з ч.ч.1,4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене, право позивача [PERSON] як потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок [PERSON] як особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20.01.2016 року в справі № 6-2808цс15 від 14.09.2016 року у справі № 6-725цс16 та Верховного Суду в постанові від 14.02.2018 року в справі № 344/10730/15-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту його порушених прав шляхом пред'явлення вимог саме до винної особи [PERSON] При цьому, не отримання страхового відшкодування від ТДВ «СТ «Домінанта», за доведеності факту його звернення, є свідченням протиправної бездіяльності страхувальника та не може бути підставою для неможливості реалізації [PERSON] права на захист його прав іншими більш дієвими способами, передбаченими законом, а так само ставитись в залежність від виплати йому страхового відшкодування, отримання якого є його правом, а не обов'язком. Позаяк, відшкодування [PERSON] потерпілій [PERSON] збитків не позбавляє відповідача права на пред'явлення регресного позову до страхувальника з метою відшкодування тих витрат, які страхувальник мав би сплатити на користь потерпілої сторони. Посилання на правові висновки Великої палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04.07.2018 року в справі №7558/18006/15-ц для вирішення даного спору є недоречними, оскільки спір в рамках тієї справи не є подібним та однорідним з даним спором. Те, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, а тому саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, є безпідставними, оскільки особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України) та не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2 ст.14 ЦК України). Щодо заявленого позивачем розміру матеріальних збитків, суд виходить з наступного. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що з метою спричинення розміру спричиненої матеріальної шкоди та подальшого доведення перед судом обґрунтування пред'явлених вимог [PERSON] звернувся до кваліфікованого суб'єкта оціночної діяльності. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов'язковим. Таким чином, у силу закону на потерпілого покладено обов'язок доводити розмір збитків шляхом проведення оцінки відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» із наданням оціночного документу із вказівною на суму, що визначає розмір збитків. Згідно звіту експертного автотоварознавчого дослідження № 30809180 від 13.08.2018 року, вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля «Фольцваген», р.н. ВН6185Н, у результаті його пошкодження в ДТП, визначена затратним підходом становить 62115 (шістдесят дві тисячі сто п'ятнадцять) грн. 20 коп. Наданий позивачем звіт суб'єктна оціночної діяльності суд вважає належним та допустимим доказом, оскільки його надання в рахунок доведення пред'явлених вимог відповідає ч.1 ст.106 ЦПК України. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги доведеність факту заподіяння матеріальної шкоди відповідачем [PERSON], реалізацію позивачем права на отримання регламентної виплати та бездіяльність страховика з виплати страхового відшкодування, а також беззаперечне право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, обґрунтованість заявленого позивачем розміру матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 65405(шістдесят п'ять тисяч чотириста п'ять) 20 коп. матеріальної шкоди, з яких 62115 (шістдесят дві тисячі сто п'ятнадцять) грн. 20 коп. матеріальні збитки, завдані в результаті пошкодження транспортного засобу, та документально підтверджені витрати, пов'язані з витратами на проведення експертного автотоварознавчого дослідження, які складають 3290 (три тисячі двісті дев'яносто) грн., які в розумінні ст.28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» також є майновою шкодою, заподіяною в результаті ДТП потерпілому. Крім того, санкції передбачені статтею 625 ЦК України, яка вказує на те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У минулому судова практика вказувала на неможливість стягнення зазначених сум, адже серед суддів панувала думка, що зобов'язання з відшкодування шкоди не є грошовим, а тому до таких зобов'язань не можна застосувати положення статті 625 ЦК України. Зокрема, такі висновки зазначаються у Постанові пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, де зазначено, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Проте, 01.06.2016 року Верховний суд України прийшов до кардинально протилежного висновку, якого притримується й дотепер, який вказує на те, що «відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання», а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі. У деліктному зобов'язанні - у первісному, основному зобов'язанні діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Тому момент настання ДТП є моментом, з якого можна розпочинати нарахування санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Тобто, у [PERSON] виник обов'язок виплатити заподіяну шкоду [PERSON] ще 19.01.2017 р. Станом на 03.09.2018 р. 3% річних від простроченої суми складає 3182 грн., а сума інфляційного збільшення основного боргу (без урахування індексу інфляції за липень та серпень 2018) складає 12187,71 грн. Отже, розмір витрат, які [PERSON] мусить відшкодувати для відновлення порушеного права (реальні збитки) [PERSON] складає: 65405,20 (сума основного боргу) + 3182 (3% річних) + 12187,71 (інфляційне збільшення) = 80774 (вісімдесят тисяч сімсот сімдесят чотири) грн. 91 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з огляду на ухвалення рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі судовий збір 807,75 грн.

Outcome: approved