Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну місця проживання дітей та визначення місця проживання дітей з матірю. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З серпня 2014 року вони усією сімєю проживали за адресою: [INFO]. Жили звичайною сімєю, піклувалися про дітей. З грудня 2015 року їхні відносини з відповідачем погіршилися і вона вирішила забрати дітей та поїхати до м. Іллічівськ, Одеської області, де в неї є власна квартира. Відповідач заперечував проти того, щоб вона забрала дітей і, в результаті його вмовлянь, вона погодилася, що діти залишаться проживати біля нього, але він не буде обмежувати її спілкування з дітьми. Дітям вона все пояснила. 02.03.2016 року вона, під диктовку чоловіка, написала заяву про згоду на розірвання шлюбу і визначення в судовому порядку місця проживання дітей з ним. Він пояснив, що це заява для суду, щоб закріпити усні домовленості між ними. Дану заяву відповідач використав в подальшому у Городищенському районному суді Черкаської області при розгляді справи № 691/223/16-ц. Після написання заяви, вона зібрала свої речі та виїхала до м. Іллічівськ, Одеської області, де працевлаштувалась і стала проживати. При від'їзді вона пояснила дітям, що вимушена поїхати, так як відносини з батьком припинені, однак вона їх любить і буде регулярно з ними бачитись. Рішенням Городищенського районного суду від 09.03.2016 року у справі № 691/223/16-ц, позов [PERSON] до неї про розірвання шлюбу був задоволений. Також, даним рішенням було визначено місце проживання синів біля батька. Розгляд справи відбувався без її участі, на підставі заяви від 02.03.2016 року, поданої її чоловіком. Рішення вона отримала у березні 2016 року. Спочатку, після її переїзду, відповідач не заперечував проти її спілкування з дітьми, але казав, що треба трохи підождати, щоб не травмувати дітей, оскільки вони ще не готові до спілкування з нею. Потім, відповідач став налаштовувати дітей проти неї, про що вона довідалася з розмови з дітьми, які почали до неї погано відноситися, не бажають з нею спілкуватися. Відповідач категорично заперечує проти їхнього спілкування з дітьми і не дає їй змоги бачитись з нею. Вона вважає, що така поведінка батька негативно впливає на психічне здоровя дітей, шкодить їхнім правам та інтересам. Також, вважає, що такою поведінкою [PERSON] показав свою нездатність забезпечити дітям щасливе дитинство і тому, з метою дотримання прав дітей, вони мають бути повернуті їй для їх подальшого виховання. Також, позивач зазначила, що вона має всі умови для проживання дітей з нею, належного їх виховання та розвитку. Враховуючи викладене, просила змінити місце проживання дітей: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], та визначити місце проживання дітей з нею. Також, просила стягнути на її користь з [PERSON] судовий збір у сумі 640 гривень. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи - Органу опіки і піклування виконавчого комітету Вязівської сільської ради Городищенського району Черкаської області заперечувала проти задоволення позову. Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідача та його представника, представників третіх осіб, неповнолітнього [PERSON], [INFO], повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засідання, вважає наступне. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, а згідно зі ст. 12 цього ж закону, батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 15. Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 09.03.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], 07.06.2010 року, визначено з батьком [PERSON] Дане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2017 року. 29.11.2016 року [PERSON] подав до суду позов про позбавлення [PERSON] (нині [PERSON]) батьківських прав відносно їхніх синів [PERSON] та [PERSON] В свою чергу, 19.01.2017 року, [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод матері у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, визначення графіку спілкування матері з дітьми та зобовязання не чинити певні дії, який ухвалою суду був прийнятий до розгляду та обєднаний з первісним позовом. Згідно копії висновку органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації від 15.08.2017 року про участь у вихованні та спілкуванні матері [PERSON] з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON], доданого до матеріалів справи, органом опіки було визначено [PERSON] спосіб участі у вихованні та спілкування з малолітніми дітьми сином [PERSON], [INFO], та сином [PERSON], [INFO], враховуючи бажання дітей, за попередньою домовленістю, в канікулярні дні, на нейтральній території, в присутності батька. На даний час, позивач звернулась до суду з позовом про зміну місця проживання дітей та визначення місця проживання з нею, посилаючись на те, що відповідач не дає їй змоги спілкуватися з дітьми, налаштовує їх проти неї, в звязку з чим сини з нею не бажають спілкуватися. Таку поведінку відповідача вважає неналежним вихованням дітей та вважає, що необхідно змінити місце їхнього проживання, визначивши його біля неї. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з рівності прав матері та батька, Європейська Конвенція про права дитини у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Стаття 8 Конвенції не дає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоровю чи розвитку дитини. Відповідно до розяснень, зазначених у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Син позивача та відповідача [PERSON], [INFO], на момент подачі вказаного позову, не досяг чотирнадцятирічного віку, проте, під час допиту його в суді (27.12.2017 року), вже мав повних чотирнадцять років. Так, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що бажає проживати з батьком, а не з матірю. Від спілкування з матірю відмовився. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В судовому засіданні, позивач надала суду докази того, що має постійне місце роботи та стабільний заробіток; окреме облаштоване житло; засоби пересування та умови для розвитку дітей. Також, позивач довела, що на обліку у лікарів не перебуває, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, має позитивні характеристики. Проте, позивач не надала, а в судовому засідання не було здобуто доказів необхідності зміни місця проживання дітей, які наразі проживають з батьком у с. Вязівок, Городищенського району, Черкаської області. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що діти проживають у повній сімї, оскільки відповідач одружився та вони з дружиною виховують як його синів, так і сина його дружини, діти називають дружину батька «мамою». Згідно довідок, наданих із різних інстанцій, які додані до матеріалів справи, сини позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] мають постійне місце проживання, одягнені, нагодовані, навчаються у шкільних закладах, старший син [PERSON] займається грою на гітарі та боротьбою, менший син [PERSON] також займається боротьбою, обоє мають широке коло спілкування та звичне для себе оточення. Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, обовязковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації від 31.10.2017 року, питання про зміну місця проживання дітей та визначення місця проживання дітей з [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Городищенської райдержадміністрації. Під час розгляду, комісія керувалась виключно захистом інтересів дітей, було заслухано та враховано думку старшого сина, а також взято за основу рівні права та обовязки матері та батько щодо дітей. Так, вивчивши матеріали та докази, які надали мати [PERSON] та батько [PERSON], зважаючи на характеристики кожного з них, обставини, за яких пара розлучилася, досліджуючи умови проживання дітей, характер відносин між дітьми і кожним з їх батьків, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоровя та інші обставини, що мають істотне значення, а саме той факт, що діти залишаться в звичному для себе оточенні, не будуть порушені їхні інтереси, вони не будуть змушені припинити спілкуватися з друзями, міняти школу, гуртки, секції, враховуючи рішення Комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування рекомендує, виключно в інтересах дітей, не змінювати місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] Даний висновок в судовому засіданні підтримали і представники служби у справах дітей Городищенської районної державної адміністрації та органу опіки і піклування виконавчого комітету Вязівської сільської ради Городищенського району Черкаської області. Суд, з'ясувавши всі обставини у справі, погоджується з даним висновком органу опіки та піклування Городищенської районної державної адміністрації та, аналізуючи суть вимог позивача та їх обґрунтування, прийшов до висновку, що позивач не надав суду достатніх та переконливих доказів про те, що проживання дітей з батьком шкодить їхнім інтересам або загрожує іншим чином їхньому здоровю чи життю та в звязку з цим їх місце проживання необхідно визначити з нею. Також, не є підставою для зміни місця проживання дітей, посилання позивача на те, що відповідач чинить їй перешкоди в спілкуванні з дітьми, оскільки порядок вирішення такого спору інший та не є предметом доказування у даній справі. Враховуючи все вище наведене, суд вважає, що позов є необґрунтованим, а тому до задоволення не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed