Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, на позові наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, заяв не надав. Повідомлення відповідача відбувалося через оголошення у пресі. За відсутністю заперечень позивача, судом на підставі ст.224 ЦПК України ухвалено про заочний розгляд справи. Згідно позову, з 1999 року по 2011 рік [PERSON] (зараз [PERSON]) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу сторін перебуває на вихованні позивачки. Остання у лютому 2014 року вдруге вийшла заміж та змінила прізвище «Воронцова» на «Сухар». Від цього шлюбу має другу малолітню дитину. Сторони зареєстровані у [INFO], але позивачка [PERSON] з дітьми у звязку з АТО переїхала до м.Лиман Донецької області, де узята на облік внутрішньо переміщених осіб згідно довідці від 26.12.2014 року №1442013026. Від моменту припинення шлюбу, тобто з 2011 року відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків по участі в утриманні та вихованні сина [PERSON], звязків з ним не підтримує, про себе знати не дає. Син є дитиною-інвалідом, якого вона бажала б оздоровлювати в тому числі й за кордоном. За вказаних обставин позивачка не може отримати нотаріальну згоду батька дитини на виїзд сина [PERSON] за кордон з метою відпочинку та оздоровлення. На підставі наведеного [PERSON] просить суд надати дозвіл строком дії до 16.01.2019 року на багаторазові тимчасові виїзди сина [PERSON], [INFO], у її супроводі за кордон до наступних країн: Єгипет, Туреччина, Греція, Болгарія, Чорногорія, Хорватія, Італія, Іспанія, Російська Федерація, Франція, без згоди батька. А також надати їй дозвіл на оформлення дитячого закордонного паспорту малолітньому сину [PERSON] без згоди батька. Дослідивши доводи позову, надані заяву та докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] (зараз [PERSON]) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.1999 року (а.с.9-11), від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.7). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Кіровського районного суду м.Макіївки Донецької області від 19.10.2011 року (а.с.9-11). Позивачка 15.02.2014 року вдруге вийшла заміж, змінивши прізвище на «Сухар» (а.с.5 на звороті). Позивачка [PERSON] зареєстрована у [INFO] (а.с.5-6), однак у звязку з АТО разом із дітьми, зокрема сином [PERSON], [INFO], переїхала до м.Лиман Донецької області, де 26.12.2014 року узята на облік внутрішньо переміщених осіб згідно довідці №1442013026 (а.с.8). Позивачка в позові зазначила, що відповідач [PERSON] зареєстрований у [INFO], але фактично його місцезнаходження невідоме та засобів звязку з ним немає (а.с.2). У звязку з неможливістю отримати згоду батька дитини на виїзд малолітнього сина за кордон, позивачка просить надати такий дозвіл в судовому поряду. З цього приводу суд зазначає, що За змістом ч.1 ст.3, ст.18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ), та ч.7 і ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України\~усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст.141 СК України\~визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. За змістом ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.313 ЦК України\~фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-Х11 від 21.01.1994 року, який у ст.4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як роз'яснив Пленум Верховного [PERSON] у п.3 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК України та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК України\~вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. На підставі наведеного, враховуючи те, що заявлені позові вимоги не містять чіткого зазначення про конкретне прямування до конкретної держави, відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі, строку та мети конкретного виїзду, а також не доведення факту перешкоджання відповідачем реалізації інтересів дитини, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, у звязку з прийняттям рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати позивачці у вигляді оплаченого при зверненні з позовом до суду судового збору (а.с.1), їй не відшкодовуються.

Outcome: dismissed