Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Гоголя, 9, м. Волочиськ Хмельницької області. З 12.11.1991 по 2013 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] Останній зареєстрований за вказаною вище адресою. З 2002 року відповідач там не проживає. Добровільно знятися з реєстрації відмовляється. У звязку з цим, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: вул. Гоголя, 9 в м. Волочиськ Хмельницької області. Ухвалою від 28.08.2018 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Вказаною ухвалою було задоволено клопотання позивача, заявлене в позовній заяві, про виклик свідків: [PERSON] та [PERSON] Копію ухвали відповідач отримав 29.08.2018. Відзиву до суду не направив. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав за обставин у ньому викладених, просив його задоволити. Від допиту свідка [PERSON] відмовився і просив розглянути справу по наявним доказам. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань, а також відзиву від [PERSON] не надходило. Суд вважав за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, і ухвалити заочне рішення на підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до висновків, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що сторони з 12.11.1991 по 27.11.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14.11.2012 (а.с. 8). Згідно з договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 03 лютого 1998 року позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул.\~Гоголя, 9, м. Волочиськ Хмельницької області (а.с. 7). З 15 січня 1999 року у зазначеному будинку зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 9, 13). З акту № 35 обстеження матеріально-побутових умов на предмет визначення фактичного проживання громадян від 07.08.2018 слідує, що у будинку за адресою: вул.\~Гоголя, 9 в м. Волочиськ Хмельницької області відповідач не проживає з 2002 року (а.с. 10). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона є сусідкою позивача, та знає, що відповідач в 2002 році покинув [PERSON] і не проживає з того часу за адресою: м.\~Волочиськ, вул. Гоголя, 9. Також свідок зазначила, що у них були якісь спори за хату. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд\~України у\~справі № 6-709цс16\~від 16.11.2016\~висловив правову\~позицію згідно\~з якоюположення\~статей 383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення\~статей 405\~ЦК України,\~статей\~150,\~156\~ЖК України регулюють\~взаємовідносини власника\~жилого приміщення\~та членів\~його сім'ї,\~у тому\~числі у\~випадку втрати\~права власності\~власником,\~припинення з\~ним сімейних\~відносин або\~відсутності члена\~сім'ї\~власника без\~поважних причин\~понад один\~рік. Разом з тим, суд звертає увагу на наступне. Як вбачається із договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 03 лютого 1998 року, вказаний житловий будинок був придбаний позивачем в період перебування з відповідачем у шлюбі. Згідно з положень ст.ст. 22, 24 КПшС (в редакції чинній на момент придбання будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Роздільним майном подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Таким чином, суд приходить до висновку що право спільної сумісної власності презюмується. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дотримуючись вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України судом роз'яснювалось представнику позивача право подати докази на підтвердження того, що придбаний житловий будинок не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, або заявити клопотання про їх витребування, якщо у позивача виникають труднощі у отриманні таких. [PERSON] наданим правом не скористався, жодних доказів суду не надав. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Конституцією України\~(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції»\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Зважаючи на ту обставину, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідач є колишнім членом сімї власника, а не співвласником будинку, [PERSON] не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, незалежно від часу непроживання у ньому.

Outcome: dismissed