Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог - Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житла, а саме квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], у якому на даний час зареєстровані: позивач - [PERSON], відповідач [PERSON], [PERSON] (син позивача). Однак фактично проживає лише позивач [PERSON]. Відповідач та позивач перебували у шлюбі, який 06.11.1996 року було розірвано. Одразу ж після розірвання шлюбу відповідач перестав користуватися житлом за вищевказаною адресою, не користується ним і до цього часу. Перешкод у користуванні квартирою позивач не чинив. Сторони перестали спілкуватися одразу після розлучення. Ніякої домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі між ними не було. Проте відповідач будь яких дій щодо зняття з реєстрації не вчиняв та до цього часу зберігає реєстрацію за вказаною адресою. Таким чином, оскільки добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідач не бажає, позивач вважає, що такими діями, останній чинить перешкоди у користуванні власністю, в силу чого позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третьої особи без самостійних вимог - Виконавчого комітету Вінницької міської ради в судовому засіданні при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Відповідач в судове засідання, призначене на 08.11.2016 року не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом як належне повідомлення відповідача про розгляд справи (а.с. 16-17). Разом з тим, в судове засідання, призначене на 22.11.2016 року відповідач не з'явилася повторно, оголошення про виклик відповідача до суду було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск № 88 від 11.11.2016 року (а.с.25). Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.06.2016 року № 60596094, [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] (а.с. 3). Згідно із довідкою, виданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційна контора № 12» за №1629, за адресою: [ADDRESS], власником особового рахунку є [PERSON], та зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (син) (а.с. 4). Разом з тим, як зазначив позивач у позовній заяві, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 06 листопада 1996 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 06 листопада 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської райради м. Вінниця, актовий запис №861 (а.с. 5) Згідно з актом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційна контора №12» від 17.03.2015 року, відповідач [PERSON], за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але не проживає з листопада 1996 року (а.с. 6). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частина 3 статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірній квартирі з 1996 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], чинить перешкоди власнику квартири в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями частини 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником квартири [ADDRESS] є позивач - [PERSON], яка з 25.09.1987 року зареєстрована та проживає за вказаною адресою. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак жилим приміщенням не користується з 1996 року без поважних причин. Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з частиною 1 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог статті 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved