Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів вказуючи на те, що останній є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідач у вихованні дитини ніякої участі не приймає, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не проявляє батьківської турботи, не спілкується з ним, тривалий час не доглядає за сином, життям та розвитком не цікавиться, свідомо ухиляється від виконання свого юридичного обов'язку по вихованню сина. Також просять стягнути аліменти утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1500 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Також пояснила, що [PERSON] фактично з самого народження дитини з нею не спілкувався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Прокурор Запотічний А.І. в судовому засіданні вважає за необхідне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнути аліменти. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування позовні вимоги підтримала повністю. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи та думку прокурора щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.06.2009 року. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19.07.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дитину залишено на вихованні матері. Згідно з довідки № 29 від 17.04.2015 року, виданої Мукачівським дошкільним навчальним закладом, вихованням дитини займається мати [PERSON], батько хлопчика [PERSON] жодного разу не відвідував батьківських зборів та не цікавився успіхами дитини у навчанні та його дошкільним життям, жодного разу не приводив дитину до дошкільного навчального закладу. Згідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 10.04.2015 року № 02-10/161, [PERSON] проживає разом з батьками та виховує сина. Батько ніякої участі у вихованні дитини не приймає, не проживає з ними з 2009 року, матеріально не допомагає. Висновком органу опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації від 08.06.2015 року № 02-26/776 визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки останній ухиляється від виконання батьківського обов'язку по його вихованню та утриманню, не турбується про стан його здоров'я, фізичний, психічний та розумовий розвиток. З відповіді Ракошинського відділення поштового зв'язку Центр поштового зв'язку № 1 Мукачево Закарпатської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» вбачається, що грошові перекази з 01.01.2015 року по 11.06.2015 року на відділення ВПЗ Ракошино на ім'я та адресу [PERSON] від [PERSON] не надходили. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватись про здоров'я дитини, її психічний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до п.п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При постановлені законного та справедливого рішення, суд враховує положення Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, (набула чинності для України 27.09.1991 року) в ч. 2 ст. 6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім цього, в ч. 1 ст. 19 Конвенції зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], не бере участі в його вихованні та навчанні, не цікавився його здоров'ям, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує у натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Outcome: partial