Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування квартирою. Як вбачається із заявлених позовних вимог позивач просить визнати за нею право користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у 1975 році [PERSON] , чоловіку позивачки, було видано ордер на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] на склад сім`ї: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та донька - [PERSON] . На підставі ордеру вони вселились в квартиру та на ім`я [PERSON] було відкрито особовий рахунок. У зв`язку із смерттю [PERSON] розпорядженням Приморської районної адміністрації м.Одеси від 13.05.2011 року за №450 особовий рахунок було відкрито на ім`я його дружини [PERSON] , яка по теперішній час є основним квартиронаймачем. Спірна квартира є неприватизованою. У 2017 році померла тітка [PERSON] після якої відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] [PERSON] позивача наполягли на тому аби вона знялась з реєстрації із квартири [ADDRESS] , пояснюючи тим, що це необхідно для прийняття та оформлення спадщини. У зв`язку з чим [PERSON] 31.08.2017 року знялась з реєстрації за адресою: [ADDRESS] і в цей же день зареєструвалася в квартирі [ADDRESS] , але весь час позивач продовжувала проживати в квартирі [ADDRESS] . У 2018 році родичі [PERSON] наполягли на продажі квартири [ADDRESS] , що і було зроблено нею. Тому, після продажу квартири, 04 квітня 2018 року [PERSON] було знято з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] . Після зняття з реєстраційного обліку [PERSON] вирішила зареєструватися за своїм постійним місцем проживання, але відповідачі по справі відмовились надавати їй на це згоду. Тому, позивач самостійно звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію, але їй в цьому було відмовлено з тих підстав, що не надано документів на підтвердження права проживання в спірній квартирі. Відсутність реєстрації перешкоджає позивачу в повній мірі користуватись своїми законними правами. У зв`язку з чим, вона була вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надавали. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, за наявності згоди позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 липня 1975 році [PERSON] видано ордер на заняття двокімнатної квартири [ADDRESS] на склад сім`ї: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та донька - [PERSON] .. Розпорядженням Приморської районної адміністрації м.Одеси від 13.05.2011 року за №450 особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] було відкрито на ім`я його дружини [PERSON] , яка по теперішній час є основним квартиронаймачем. (а.с. 10) Як вбачається з довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №314 від 14.03.2019 року особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкрито на [PERSON] , яка за вказаною адресою не зареєстрована. Зазначена квартира не приватизована. (а.с. 11) Як вбачається з ксерокопії паспорту громадянина України [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] , остання з 04.11.1975 року по 31.08.2017 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 31.08.2017 року по 04.04.2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7-8) 14.03.2019 року [PERSON] звернулась до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , але їй у реєстрації місця проживання відмовлено 14.03.2019 року, оскільки особа не подала необхідних документів або інформації (відсутні документи, що підтверджують право на проживання у житлі). (а.с. 12) Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Частина 1 ст.63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ст.106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У відповідності зі ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, при зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року по справі № 1-31/2001, положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права на користування. Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, в п.15 Постанови від 01 листопада 1996 року №9 Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя зазначено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживає у ньому, іншого житла не має, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підставою вважати квартиру [ADDRESS] належну позивачу в розумінні ст. 8 Конвенції. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] з 1975 року постійно проживає в зазначеній квартирі, підтримує її в належному технічному стані та несе усі витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг, тому має право користування вказаним житловим приміщенням.

Outcome: approved