Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ходачинська Н.І., приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області, Цуманська селищна рада, [PERSON], про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування вимог посилається на те, що вона з 14.05.1950 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. За період шлюбу ними було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. До дня смерті останній проживав та був зареєстрований у вищевказаному житловому будинку разом із нею. Крім неї, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є їх діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. За життя [PERSON] склав заповітне розпорядження, відповідно до якого все належне йому майно заповів доньці [PERSON], яка прийняла спадщину фактично шляхом спільного зі спадкодавцем проживання на момент його смерті. У визначений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від обов'язкової частки у спадщині після смерті чоловіка та про видачу їй як пережилій дружині спадкодавця, свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Однак нотаріусом їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Коли звернулись до селищної ради із заявою про видачу дублікату на право власності на спадкове майно, їм було відмовлено у зв'язку з тим, що спірне будинковолодіння було відчужене спадкодавцем за договором дарування сину - [PERSON]. Крім того, як виявилось також було укладено договір дарування земельних ділянок, які були приватизовані спадкодавцем також під час перебування їх у шлюбі, тобто відносяться до спільної сумісної власності подружжя, згоду на відчуження яких вона також не надавала, а тому просить суд визнати вказані договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельних ділянок недійсними. Позивач [PERSON] та її представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, суду показав, що про договори дарування було відомо позивачу, вона надавала згоду на їх укладення, тому позовні вимоги є безпідставними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала, щодо задоволення позову не заперечувала. Третя особа Ходачинська Н.І. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, суду показала, що вона справді посвідчувала оспорювані договори про відчуження нерухомого майна, до неї звертався [PERSON], сумнівів щодо наданих документів у неї не виникло, дарувальник пояснив, що обдаровує молодшого сина [PERSON], оскільки вважав, що він є найнадійнішим з дітей, наміри дарувальника відповідали його волі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що він погоджується із заявленим позовом. Суду показав, що до нього приходив покійний [PERSON], просив надати йому документ, який посвідчить згоду дружини на відчуження ним майна. Тому ним особисто було підготовлено проект документу для погодження із нотаріусом, у його присутності [PERSON] вказаний документ не підписувала, тому ним не було внесено запис до відповідного журналу (реєстру). Представник третьої особи Цуманської об'єднаної територіальної ради Януль Т.Я. в судовому засіданні суду показала, що селищній раді не було відомо про укладення договорів спадкодавцем [PERSON], дізнались про це лише при видачі довідок для прийняття спадщини позивачем. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON],, позивачем по справі, з 14.05.1950 року відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14.05.1950 року (а.с. 6). На підставі рішення виконавчого комітету Цуманської селищної ради від 25.11.2011 року № 84 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок у [ADDRESS], про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно 05.12.2011 року (а.с. 17), яке зареєстроване право власності у встановленому законом порядку (а.с. 18). Крім того, відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку площами 0,15 га та 0,0986 га у [ADDRESS] з 21.09.2011 року значиться за [PERSON] (а.с. 27-28). [PERSON] помер [INFO], що стверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] від 11.11.2016 року (а.с. 7). Останній за життя склав заповіт 09.09.2010 року, відповідно до якого все належне йому майно заповів дочці - [PERSON] (а.с. 9). Постановою нотаріуса відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельні ділянки площею 0,15 га, що у [ADDRESS] як пережилій з подружжя у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 14). Відповідно до довідки Цуманської селищної ради № 670 від 29.06.2017 року Цуманська селищна рада Ківерцівського району Волинської області не може надати дублікат свідоцтва про право власності на вищевказаний житловий будинок, так як даний будинок відчужений на підставі договору дарування № 428 від 27.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І. (а.с. 15). Пунктом 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України передбачено, що Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР), в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: «5. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року і діяла до 13 червня 2012 року. Спірні земельні ділянки набуті [PERSON] у власність 21.09.2011 року. Право власності на зазначену земельну ділянку виникло відповідно до вимог ст. 125 та ст. 126 ЗК України, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Вищевказане майно на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS], посвідчений 27.03.2012 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 428 та договору дарування земельних ділянок площею 0,15 га та площею 0,0986 га в [ADDRESS], посвідчений 27.03.2012 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 429, [PERSON] подарував [PERSON] (а.с. 105-106; 82-83). Частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом частини другої статті 65 СК України та частини другої статті 369 ЦК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно із частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до вимог ст. ст. 717, 718, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору дарування можуть бути нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п'ятої та шостої ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. В судовому засіданні судом було становлено, що позивач [PERSON] в судовому засіданні заперечила факт надання згоди на відчуження її чоловіком [PERSON] належного їм на праві спільної сумісної власності подружжя будинковолодіння та земельних ділянок, про що також і ствердив секретар Цуманської селищної ради [PERSON], який виготовив документ, поданий [PERSON] нотаріусу при посвідченні оспорюваних договорів дарування, який не був внесений у реєстрі вчинення нотаріальних дій Цуманської селищної ради. Крім того, судом встановлено, що дарувальник [PERSON] укладаючи договори щодо спільного майна, та обдаровуваний [PERSON], діяли недобросовісно, зокрема, що останній знав про те, що майно, яке йому дарували (будинковолодіння та земельні ділянки) належить подружжю його батьків на праві спільної сумісної власності. Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] не надавала згоди на відчуження її чоловіком [PERSON] належного їм майна, про що свідчить відсутність її волевиявлення на укладення даних договорів та невідповідність вимогам ст. 203 ЦК України. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд вважає достатніми підстави для задоволення позову. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідачів слід солідарно стягнути на користь позивача судові витрати у справі - судовий збір та оплату вартості експертизи.

Outcome: approved