Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 74/100 частки квартири [ADDRESS] , в порядку набувальної давності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] надана ЖБК «Оазис» спірна квартира [ADDRESS] . Вона одружилась з [PERSON] 29.03.1984 року та зареєструвала місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За час перебування у шлюбі вони з [PERSON] внесли пайовий внесок в розмірі 1668,31 рублів, а отже таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. В березні 1990 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано рішенням суду. В період з березня 1990 року до квітня 1991 року [PERSON] повністю погашено пай, тобто 01.04.1991 року спірна квартира була повністю викуплена та стала об`єктом права власності. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.02.1998 року визнано за нею право власності на 26/100 частки спірної квартири, а за [PERSON] - на 74/100 частки квартири [ADDRESS] . Після померлого [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа, заяву про прийняття спадщини згідно заповіту від 16.12.1994 року подав [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Вона належним чином зареєстровала право власності на належну їй частку спірної квартири, відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні, а відтак відповідачу у справі не видано свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, ним не зареєстроване право власності на частку спірної квартири, останній не несе тягар утримання нерухомого майна, жодного дня не проживав у квартирі. В свою чергу вона доглядає за спірним нерухомими майном, робить необхідні ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги, тощо. Таким чином, станом на теперішній час наявні правові підстав, на думку позивачки, для визнання права власності на спірну квартиру за нею, оскільки вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірною часткою у квартирі [ADDRESS] , доглядає за нею, робить необхідні ремонтні роботи, проживає в ній, відкрито володіє квартирою більше 10 років, не приховуючи цей факт. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надіслав суду відзив на даний позов, згідно якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , вказуючи на недостовірні дані повідомлені позивачем, а саме шлюб, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним, метою позивачки у справі є заволодіння нерухомим майном. Вважає, що [PERSON] використовує спірне нерухоме майно незаконно, не сплачувала пайові внески за спірну квартиру. Після смерті [PERSON] позивачка змінили замки у спірній квартирі і не допускала нікого до приміщення квартири. З цих підставі він був позбавлений можливості оформити спадщину, оскільки для реєстрації в Харківському БТІ потрібен доступ техніків до квартири. Вважає, що діями позивачки порушено його право власності на спадкове майно Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено рішенням суду від 26.02.1998 року, а тому не підлягає доказуванню, трикімнатна квартира [ADDRESS] в ЖБК «Оазис» надана [PERSON] у 1982 році на сім`ю з трьох осіб. 29.03.1984 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка вселилася у спірну квартиру. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.03.1984 року до березня 1990 року, дітей від шлюбу не мали. Вартість квартири [ADDRESS] , за цінами 1982 року становила 6794,58 рублів. За період шлюбу сторони внесли пайовий внесок в сумі 1668,31 рублів, а тому дана сума є спільним майном подружжя та підлягала поділу в рівних частках. Станом на 01.04.1991 року спірна квартира [ADDRESS] повністю викуплена. Таким чином рішенням суду від 26.02.1998 року визнано за [PERSON] право власності на 26/100 частки квартири [ADDRESS] , за [PERSON] на 74/100 частки. Згідно листа Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 09.12.2003 року після померлого [INFO] [PERSON] , який мешкав у [ADDRESS] , заведена спадкова справа № 276/99. Заяву про прийняття спадщини згідно заповіту, посвідченого 16.12.1994 року Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-4024, подав [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] , та заяву про прийняття спадщини подав брат спадкодавця [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Позивач зазначила, що більше десяти років відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується всією квартирою. Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст.317, ч.1 ст.319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Факт добросовісного, відкритого, безперервного володіє спірною часткою у квартирі [ADDRESS] позивачем підтверджується зібраними у справі доказами, що є послідовним та узгодженими між собою. Разом з тим, суд ставиться критично до посилання відповідача на фіктивність шлюбу між позивачем та [PERSON] , оскільки доказів про це суду не надано. Також, суд відхиляє заперечення відповідача [PERSON] про перешкоди з боку [PERSON] в оформленні права на спадщину, оскільки відсутні докази про такі дії з боку позивачки, не надано звернень до компетентних органів з цього приводу, та взагалі матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів, які б свідчили про бажання, намір та вжиття заходів щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, захист прав власності та усунення перешкод у реалізації цього права. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду висловлені в постановах по справах: № 910/17274/17 від 14 травня 2019р., № 755/16913/16-ц від 24 січня 2019р., № 552/1354/18 від 28 квітня 2020р., суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати.

Outcome: approved