Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 71,8 кв.м та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 71,8 кв.м. Свої вимоги мотивує тим, що 16 грудня 2011 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , в період шлюбу 28 грудня 2011 року вони придбали квартиру [ADDRESS] . На даний час шлюб на підставі рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 травня 2021 року розірвано, посилаючись на вимоги статей 60, 70 СК України просить вимоги задовольнити. Ухвалою судді Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою суду від 19 листопада 2021 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка [PERSON] будучи повідомленою у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явилася. Натомість звернулася на адресу суду з заявою в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, а розгляд справи провести у її відсутність. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явився, правом подання відзиву на позов не скористався, натомість звернувся на адресу суду з заявою, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та просив розгляд справи провести у його відсутність. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, судом встановлено, що сторони з 16 грудня 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області складено відповідний актовий запис за № 487(а.с.6). Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 12 травня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). У період шлюбу 28 грудня 2011 року сторони по справі купили квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі продажу був нотаріально посвідчений та укладений на ім`я відповідача по справі, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.13). Згідно витягу про Державну реєстрацію прав, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.14). Відповідно копії іпотечного договору № 8202-90303/1211 укладеного між відповідачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», [PERSON] набув у власність нерухоме майно на підставі вищевказаного договору купівлі - продажу квартири (а.с. 11-12). Окрім цього, до матеріалів справи додано технічний паспорт виданий на ім`я [PERSON] (а.с.15-16). Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеними вище документами стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторонами не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та належить до задоволення. Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. ст. 141,142 ЦПК України.

Outcome: approved