Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивачка посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею. Вона має на меті повезти дитину на відпочинок, оздоровлення та розширення її кругозору. Однак, не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. Завдяки такому ставленню відповідача до її прохань, вона з сином не має змоги вільно пересуватися. Просить суд дозволити дитині виїзд за межі держави України разом з нею без згоди та супроводу відповідача. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій вказала про розгляд справи у її відсутності та у відсутності її представника [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає повністю. У зв`язку з чим на підставі ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2006 року, який було розірвано рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 17.04.2012 року. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом також встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою. Вона бажає повезти дитину на відпочинок за кордон з метою оздоровлення та розширення її кругозору. Однак, вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки він не бажає спілкуватися з нею та не цікавиться потребами дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон без згоди другого з подружжя визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до положень п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку, що батько вчиняє перешкоди у тимчасовому виїзді її за межі України, тому суд вважає можливим і достатнім надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну неповнолітньої дитини. На підставі викладеного та ст. 141, ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,

Outcome: approved