Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 12 травня 2017 року вона уклала договір позики з [PERSON], у відповідності до умов якого вона передала [PERSON] грошову позику в розмірі 117454,92 грн, що станом на 12.05.2017 становило еквівалент 4444 доларів США за курсом Національного банку України. При укладенні вказаного договору дружина [PERSON] [PERSON] надала письмову згоду чоловіку на укладення договору позики та вказала, що договір позики укладається її чоловіком в інтересах сімї, а тому відповідно до ст. 65 СК України є підстави вимагати солідарне виконання зобовязання за договором позики з подружжя. Відповідно до договору позики відповідач зобовязувався повернути борг у строк до 12 травня 2018 року, сплачуючи щомісяця платіж у гривневій валюті у розмірі, еквівалентному 370,33 доларів США. У порушення договору позики позичальник щомісячні платежі не сплачує. У звязку з порушенням позичальником виконання зобовязань позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики у сумі 194802,11 грн. Позивач [PERSON] у судовому засідання підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові. Додатково вказала, що копія розписка надана відповідачем на повернення 220 дол. США є боргом за іншим договором позики. По тій розписці що предявлено позов відповідачем щомісячне погашення боргу не проводилося, як і взагалі його повернення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити. Суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засідання заперечував щодо боргу у тій сумі яка була заявлена позивачем вказуючи про те, що ним було частково погашено заборгованість у сумі 220 дол. США, про що надав копію розписки. Кім того, відповідач вказав на те, що він заключав договір не з позивачем, а з її покійним на даний час чоловіком, який йому також особисто передавав кошти в борг. Щодо отримання суми коштів у борг в розмірі 117454,92 грн що еквівалентно 4444 доларів США не заперечував. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 12 травня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти на суму 117454,92 грн, що згідно курсу НБУ на час укладення договору позики становило 4444,00 доларів США, та зобовязувався сплачувати борг платежами у гривневому еквіваленті 370,33 доларів США за курсом НБУ на дату повернення щомісяця, починаючи з 12 червня 2017 року по 12 травня 2018 року, що підтверджується договором позики, графіком повернення коштів позики та нарахованих процентів позичальником [PERSON] та борговою розпискою про отримання грошових коштів, написаною [PERSON] власноручно (а.с. 7-12). 12 травня 2017 року при підписанні договору позики дружина позичальника [PERSON] [PERSON] підписала заяву, відповідно до якої дала свою згоду на укладення її чоловіком договору позики, визнаючи усі без винятку умови договору та строки повернення грошових коштів на його розсуд. Зазначає, що вказаний договір позики укладається [PERSON] в інтересах сімї та стверджує, що укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 13). Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача розписки позичальника. В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, щомісячні внески згідно договору позики не проводяться, а тому згідно розрахунку заборгованості, наданому позивачем, заборгованість станом на 23.02.2018 становить 194802,11 грн, у тому числі: -сума позики 120299,08 грн, що згідно курсу НБУ станом на 23.02.2018 становить 4444,00 доларів США; -проценти за користування позикою 55219,90 грн; -пеня 8926,89 грн; -штраф у розмірі 5414,00 грн, що станом на 23.02.2018 становить 200,00 доларів США; -інфляційні витрати 3987,77 грн; -3 % річних 954,47 грн (а.с. 14-18). Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст. 526, 536, 625, 1046-1050 ЦК України. Також, встановлюючи природу спірних правовідносин, судом відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України враховані правові позиції, які містяться в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 по справі №6-63цс13 та від 02.07.2014 по справі №6-79цс14. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. За частиною 2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи із встановлених обставин, наданих доказів і вимог матеріального закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за договором позики від 12.05.2017 є обґрунтованими та доведеними. Щодо солідарного стягнення суми боргу за договором позики з відповідачів суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Установлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною. Представник позивача у судовому засіданні стверджував про те, що отримані [PERSON] в борг гроші в сумі 117454,92 грн. використані в інтересах сімї, на підтвердження чого надав суду оригінал заяви [PERSON], в якому остання стверджує, що вказаний договір позики укладається в інтересах сімї. Враховуючи викладене а також те, що договір позики від 12.05.2017 укладений зі згоди [PERSON], про що свідчить її підпис на заяві, суд уважає, що договір позики від 12.05.2017 укладений [PERSON] в інтересах сімї, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за вказаним договором позики, у звязку з чим позовні вимоги щодо солідарного обовязку відповідачів є обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи питання щодо суми боргу, яка підлягає стягненню з відповідачів, суд вважає, що стягненню підлягає сума згідно договору позики у розмірі 120299,08 грн, що відповідно до курсу НБУ станом на 23.02.2017 складає еквівалент 4444 доларів США. Розглянувши вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування позикою суд виходить з наступного. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 02.07.2014 по справі №6-79цс14. Отже, враховуючи, що у договорі позики від 12.05.2017 встановлено проценти за користування позикою із розрахунку 60% річних від боргу у сумі 117454,92 грн, тому вимоги позивача в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 55219,90 грн підлягають до задоволення. Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань суд зазначає таке. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки;) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст. 625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат, вбачається, що дане положення Закону може бути застосоване кредитором до боржника виключно тільки в разі, якщо валютою виконання зобовязання є гривня, оскільки, визначення в договорі грошових зобовязань у гривневій валюті, але суми, яка складає еквівалент 4444 доларів США, що унеможливлює врахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Враховуючи, що кредитний договір був виражений в еквіваленті до доларів США, то суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних виплат. Щодо позовної вимоги про стягнення три відсотки річних за прострочення виконання грошових зобовязань, то суд вважає, що дана позовна вимога є обґрунтованою і підлягає до задоволення. Суд погоджується з розрахунками відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання, який був наданий позивачем, тому 3% річних у сумі 954,47 грн підлягають стягненню з відповідача. Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення пені та штрафу, то суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Про викладене вище зазначив Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та постанові від 11 жовтня 2017 року у справі 6-1374цс17. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобов'язання, тобто подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 8926,89 грн пені слід відмовити. Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідачів підлягає заборгованість у сумі 185875,22 грн, що складається: з боргу за договором позики в розмірі 120299,08 грн (що складає еквівалент 4444 доларів США з курсом НБУ станом на 23.02.2018), процентів за користування позикою із розрахунку 60% річних від суми 117454,92, що станом на 23.02.2018 складає 55219,90 грн, штрафу 5414,00 грн (що є еквівалентом 200,00 доларів США за курсом НБУ станом на 23.02.2018) та 3% річних у розмірі 954,47 грн, інфляційні витрати 3987,77. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1917,30грн. з розрахунку: 185875,22 грн. х 1948,02 грн. / 194802,11грн. = 1850,62 грн.

Outcome: partial