Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з держави Україна, через Головне управління Державної казначейської служби України, на її користь, грошові кошти в сумі 50000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконною бездіяльністю Державного бюро розслідувань, а саме тривалим невиконанням ухвали слідчого судді Шевченківського районного сулу м. Києва від 13.10.2020 щодо внесення відомостей за її заявою в ЄРДР. В обґрунтування позову вказувала, що 24.08.2020 нею на адресу ДБР направлено заяву про вчинення суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] , кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України. 20.09.2020 нею отримано повідомлення Управління забезпечення діяльності ДБР про направлення її заяви до Територіального управління ДБР розташованого в м. Полтава, при цьому повідомлення про внесення її заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) та початок розслідування, на її адресу не надходило. Вважаючи такі дії ДБР бездіяльністю щодо розгляду її заяви у визначеному законом порядку, вона звернулася зі скаргою до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, який ухвалою від 13.10.2020 зобов`язав уповноважену особу ДБР виконати вимоги ч.1 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести відомості до ЄРДР за її заявою від 24.08.2020, розпочати розслідування. Однак, на час подання позову до суду, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2020 не була виконана, що призвело до порушення її права на розгляд заяви про вчинення кримінального правопорушення суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу та ефективне поновлення її прав органом, компетентним розглядати подібні заяви. Позивач будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак її інтереси в судовому засіданні представляв адвокат Яценко С.О., який позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначав, що бездіяльність відповідача спричинила позивачу моральну шкоду, яка полягає у підриві її віри в справедливість, законність, викликало в неї відчуття незахищеності. Завдану їй моральну шкоду позивач оцінює в 50000 грн. Відповідач - держава в особі Державного бюро розслідувань, позов не визнав, заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову. Заперечуючи проти позову ДБР зазначило, що 28.08.2020 до ДБР надійшла заява [PERSON] про вчинення суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України, яка листом від 01.09.2020 надіслана за належністю до ТУ ДБР розташованого у м. Полтава. Не погодившись з таким рішенням [PERSON] оскаржила його. Не заперечуючи факту часткового задоволення скарги [PERSON] , відповідач вказував, що вказана ухвала слідчого судді листом від 11.11.2020 надіслана за належністю до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, уповноваженою особою якого на виконання ухвали слідчого судді внесено відомості в ЄРДР за заявою [PERSON] . Відповідач вказував, що незгода позивача з діяльністю уповноважених осіб ДБР, яка була оскаржена в порядку визначеному КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Вважав, що позивачем не доведено порушення її особистих немайнових прав, наявність шкоди, протиправності діяльності ДБР та причинного зв`язку між такою діяльністю і шкодою, хоча обов`язок доведення вказаних складових покладено на позивача. Необґрунтованим вважав відповідач і розмір моральної шкоди, заявлений позивачем. Представник відповідача Свистунов А.В. в ході судового засідання вказував на необґрунтованість позовних вимог позивача з підстав викладених у відзиві. Вважав недоведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, а тому просив суд у позові відмовити. Третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у розгляді справи не забезпечило, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не надало, що не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши представників сторін, розглянувши заяви по суті справи та дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, надавши оцінку доказам по справі на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню зі слідуючих підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням ухвали слідчого судді Шевченківського суду м. Києва щодо внесення відомостей за її заявою від 24.08.2020 до ЄРДР та початку розслідування. Судом встановлено, що 28.08.2020 на адресу ДБР надійшла заява [PERSON] від 24.08.2020, в якій остання повідомляла про вчинення суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України, та просила внести відомості за її заявою до ЄРДР, розпочати досудове розслідування (а.с. 71). Листом ДБР від 01.09.2020, заяву [PERSON] , з посиланням на положення ст. 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», надіслано для розгляду за належністю до Територіального управління ДБР у м. Полтаві, що поширює свою діяльність в тому числі на Дніпропетровську область (а.с. 73). Про вказане повідомлено [PERSON] . Як вказувала позивач, не погодившись з вказаним рішенням, вона оскаржила бездіяльність ДБР щодо не внесення відомостей за її заявою до ЄРДР. За результатами розгляду її скарги, поданої в порядку КПК України, слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва постановлено ухвалу від 13.10.2020, якою частково задоволено скаргу та зобов`язано уповноважену особу ДБР виконати вимоги ч.1 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені в заяві [PERSON] від 24.08.2020, розпочати досудове розслідування. Вказане підтверджується копією ухвали слідчого судді від 13.10.2020, отриманої з ЄДРСР, що визнано сторонами (а.с. 75). Отримавши вказану ухвалу слідчого судді ДБР, листом від 11.11.2020, направило її за належністю, для розгляду в межах чинного законодавства, до ТУ ДБР розташованому у м. Полтава (а.с. 74). Як слідує з витягу з ЄРДР, за заявою [PERSON] від 24.08.2020 внесено відомості до ЄРДР з правовою кваліфікацією правопорушення ч.1 ст. 375 КК України, кримінальне провадження № 6202017000000180 від 23.11.2020, та 20.01.2021 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с. 78). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Так, відповідно до ст. 56 Констиутції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України, визначено випадки, коли моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, а саме: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Вказане узгоджується з положеннями ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якими відшкодуванню підлягає шкода завдана незаконним застосуванням адміністративного арешту чи виправних робіт, або незаконним накладенням штрафу, в тому числі за умови закриття справи про адміністративне правопорушення. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди у даній справі є невиконання, на думку позивача, ухвали слідчого судді щодо внесення відомостей за її заявою про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, то суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються саме положеннями статті 1174 ЦК України. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1 ) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Позивач зазначала, що завдана моральна шкода зумовлена втратою нею віри в справедливість та законність, у зв`язку з тим, що рішення суду про внесення відомостей за її заявою до ЄРДР не було виконано на день звернення з вказаним позовом до суду. Однак, матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення позивача до суду - 07.12.2020 (штамп на поштовому конверті), на виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва відомості за її заявою про вчинення кримінального правопорушення вже було внесено до ЄДРД, що підтверджується витягом з ЄРДР, який містить дані про кримінальне провадження № 62020170000001800 від 23.11.2020 (а.с. 78). Крім цього, станом на день звернення позивача до ДБР з заявою, положення ст. 375 КК України вже були визнані такими, що не відповідають Конституції України, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р/2020 від 11.06.2020. Беручи до уваги викладене, оцінивши всі обставини справи, а саме те, що позивач не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невнесення відомостей за її заявою від 24.08.2020 до ЄРДР, отримала захист порушеного права в порядку визначеному КПК України, ухвала суду була виконана та відповідне кримінальне провадження було розпочато, з послідуючим закриття провадження по справі, а тому суд приходить до висновку, що за даних обставин право позивача на звернення до компетентного органу та проведення за її заявою розслідування, було реалізоване, що свідчить про відсутність обґрунтованих підстав для втрати нею віри у законність та справедливість. При цьому сам лише факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. Будь-яких даних про те, що певні процесуальні порушення викликали у позивача немайнові страждання чи інші негативні явища, які б за своїм характером досягли рівня страждання або приниження, що заподіюють моральну шкоду, суду не надано. Відповідно позивачем перед судом не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди, що на підставі статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, а відповідно відсутні такі обов`язкові елементи деліктного зобов`язання як шкода, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, відповідно відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Аналогічних висновків дійшов ВС у постанові Постанова КЦС ВС від 03.06.2021 у справі № 686/34047/19. Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання до суду позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а тому суд вважає за необхідне віднести судові витрати по справі на рахунок держави.

Outcome: dismissed