Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначає, що 18.08.1984 року в Лосятинській сільській раді Кременецького району Тернопілької області між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У цьому шлюбі у сторін народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та обов'язки щодо ведення спільного господарства і виховання дітей . Відповідач часто влаштовував скандали в присутності сторонніх людей і в громадських місцях, що ображало честь і гідність позивача. З 1994 року сторони проживають окремо. Позивач зазначає, що сімейні відносини давно між ними припинилися, а шлюб існує лише формально та суперечить її інтересам. В підготовче судове засідання позивач не з'явилася, подавши при цьому заяву, якою просить розглядати справу у її відсутності. Позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримує, просить шлюб розірвати. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явився, однак подав заяву, якою просить справу розглядати у його відсутності, позов визнає. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, врахувавши заяву відповідача про визнання позову, суд вважає, що позовна заява підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], сторони зареєстрували такий 18.08.1984 року у Лосятинській сільській раді Кременецького району Тернопільської області, актовий запис № 9. Неповнолітніх дітей у сторін немає. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3,4 ст 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно змісту ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. З врахуванням того, що відповідач визнав позов, заявивши про це в заяві, поданій на адресу суду до проведення підготовчого судового засідання, таке визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також з врахуваннямобставин, викладених у позовній заяві, а саме того, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами, негативна поведінка відповідача, внаслідок чого сторони вже тривалий час проживають окремо та не підтримують жодних відносин, суд приходить до висновку, що не має підстав для подальшого збереження шлюбу, у зв'язку з чим доцільно такий розірвати, а позов відповідно задоволити. Крім того, з врахуванням положень ст. 142 ЦПК України, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та стягнути з відповідача в користь позивача 320 гривень судового збору.

Outcome: approved