Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності за заповітом їй належить 1/3 частки домоволодіння на [ADDRESS]. Співвласником іншої 2/3 частини домогосподарства була [PERSON] 23.10.2009 року відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду визнано право власності за [PERSON] на все домоволодіння, а позивачу присуджено грошову компенсацію за 1/3 частину домоволодіння. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивачем було подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Закарпатської області, ухвалою якого рішення було залишено без змін. Після цього позивач звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. В період оскарження зазначених рішень, [PERSON] 31.10.2011 року уклала договір купівлі продажу з [PERSON], якому відчужила домоволодіння на [ADDRESS]. 15.02.2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.10.2009 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. 18.07.2012 року провадження у справі було закрито у зв'язку з відмовою [PERSON] від позову. Крім цього, 15.10.2013 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні 1/3 домоволодіння та вселено позивача у зазначене домоволодіння, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014 року було залишено в силі. При вселенні, позивачем було виявлено, що частина домоволодіння, а саме будинок, позначений у плані під літерою «А», та літня кухня позначена у плані під літерою «Л», знищені. Таким чином вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача у зв'язку із руйнуванням будинку та літньої кухні позивачу було завдано матеріальної шкоди в розмірі 10704,84 грн. Також зазначає, що у зв'язку з зазначеними діями відповідача, їй було завдано глибоких душевних страждань, хвилювань, у зв'язку з чим вона знаходиться в постійному психологічному стресі. Таким чином, на підставі вищенаведеного просить стягнути на її користь з відповідача завданої матеріальної шкоди в розмірі 10704,84 грн. та моральної шкоди, яку оцінила в сумі 10000,00 грн., що полягає у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні та пояснили, що відповідач на момент демонтажу будинку був одноосібним власником домоволодіння, а тому вправі був розпоряджатися ним на власний розсуд. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були співвласниками домоволодіння на [ADDRESS], а саме [PERSON] належало 1/3 частина вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.06.2007 року, а [PERSON] належало 2/3 частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2007 року. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23.10.2009 року, за [PERSON] визнано право власності на все домоволодіння [ADDRESS], а [PERSON] відповідно присуджено грошову компенсацію за 1/3 частину домоволодіння. Зазначене рішення було залишене без змін апеляційним судом Закарпатської області. Після перегляду 15.02.2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23.10.2009 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 28.04.2010 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 18.07.2012 року провадження у справі було закрито у зв'язку з відмовою [PERSON] від позову. Протягом зазначеного періоду, [PERSON], будучи власником 1/3 частки домоволодіння [ADDRESS] на підставі судового рішення та 2/3 частки домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за закону, 31.10.2011 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу до складу домоволодіння входить зокрема житловий будинок, позначений у плані під літерою «А», та літня кухня, позначена під літерою «Л». [PERSON] вчинив дії передбачені законом та зареєстрував право власності на домоволодіння на [ADDRESS], який відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31896753, виданого ТзОВ «Мукачівське районне БТІ та ЕО» 03.11.2011 року, належить йому на праві приватної власності. Одночасно також встановлено, що відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24.07.2013 року позов [PERSON] задоволено частково та витребувано у [PERSON] 1/3 частки домоволодіння на [ADDRESS], залишивши у власності відповідача 1/3 частки зазначеного домоволодіння. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 24321899 від 16.07.2014 року, 07.07.2014 року було здійснено реєстрацію права власності на 1/3 частки домоволодіння на [ADDRESS] за [PERSON] Згідно з зазначеним Витягом, до складу домоволодіння входять житловий будинок, позначений у під літерою «Б», гараж, позначений під літерою «В» та сараї, позначені під літерами «Г», «Ж», «Д». При цьому відомості про житловий будинок, позначений під літерою «А», та літню кухню, позначена під літерою «Л», відсутні. Як на підставу позову, позивач вказує на те, що відповідачем було неправомірно зруйновані житловий будинок, позначений під літерою «А», та літня кухня, позначена під літерою «Л», чим завдано їй матеріальної шкоди. Дійсно, відповідно до акту від 24.03.2012 року було виявлено демонтаж житлового будинку, позначеного під літерою «А», та літньої кухні, позначеної у плані під літерою «Л». Також зазначено, що демонтаж був проведений у зв'язку з аварійним та не придатним станом для проживання споруд. Із зазначеним також погодилася сторона відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Пунктом 9 Постанови також визначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На підтвердження розміру завданої майнової шкоди в розмірі 10704,84 грн., позивач посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи № 282 від 30.06.2006 року, відповідно до якого визначені вартість житлового будинку, позначеного під літерою «А», в розмірі 24559,80 грн. та літної кухні, позначеної у плані під літерою «Л», в розмірі 7554,73 грн., що разом становить 32114,53 грн. Із врахуванням належної позивачу частки (1/3) в домоволодінні, позивачем визначено суму 10704,84 грн. Разом з тим, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 282 від 30.06.2006 року вартість зазначених будівель визначена станом 2006 рік. Більше того, у запитання експертові не ставилося і не могло ставитися питання щодо визначення розміру шкоди, завданої руйнуванням будівель. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до технічного паспорту на домоволодіння на [ADDRESS] від 08.05.2010 року, фізичний знос житлового будинку, позначеного під літерою «А», становить 70 %, та літної кухні, позначеної у плані під літерою «Л», становить 60 %. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дію і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Із врахуванням того, що відповідно до представленої позивачем експертизи вартість споруд визначена станом на 2006 рік, а не на момент розгляду справи, як того вимагає ст. 1192 ЦК України, не враховано фізичний знос будівників, оскільки такі перебували в аварійному стані, слід прийти до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру заподіяною шкоди. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про завдання матеріальної шкоди у зв'язку з руйнуванням споруд позивач суду не надала. Клопотання про проведення судової будівельної експертизи у справі позивачем не заявлялось. При цьому, судом неодноразово зверталося увагу на це під час судового розгляду. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом забезпечення доказів. Заслуговують на увагу також заперечення відповідача з приводу того, що на момент демонтажу споруд він одноосібним власником домоволодіння, а таму вправі був розпоряджатися ним на власний розсуд. Як зазначалося вище та визнано сторонами, споруди були демонтовані в березні 2012 року. На цей момент [PERSON] був одноосібним власником домоволодіння на [ADDRESS], його право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31896753, виданого ТзОВ «Мукачівське районне БТІ та ЕО» 03.11.2011 року. Позивач в свою чергу зареєструвала право власності на 1/3 частки домоволодіння на [ADDRESS] 07.07.2014 року. Відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є нерушним. Статтею 321 ЦК України закріплено непорушність права власності. Ніхто може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав суб'єктів права власності. Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтями 331, 334 ЦК України визначено момент набуття права власності, відповідно до положень яких, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, на момент демонтажу споруд [PERSON] мав всі права одноосібного власника щодо користування, володіння та розпорядження належним йому домоволодіння на [ADDRESS], а відтак жодних неправомірних дій не вчиняв, що також виключає застосування ст. 1166 ЦК України. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутня вина та неправомірна поведінка, тому суд вважає, що в цій частині позову також необхідно відмовити. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Outcome: dismissed