Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати будинок з надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] Черкаської області, об'єктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинковолодіння, що по [ADDRESS] Черкаської області та складається з житлового будинку, загальною площею 47,2 кв.м., позначеного на схематичному плані літером А-1, погріба з шийкою (літер В), сараю (літер Б), убиральні (літер Г), літнього душу (літер Д), ганку (літер а2), колодязя питного (№2); стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі 1576 грн. 09 коп.. У судовому засіданні, позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позов у частині визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину. В частині стягнення судових витрат просив відмовити. Врахувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як підтверджується матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі в період часу з 20.11.1999 року по 29.04.2014 року. За час перебування в шлюбі, подружжя придбало у власність нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] Черкаської області. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.04.2008 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18537307 від 16.04.2008 року та витягу з Державного реєстру правочинів від 15.04.2008 року № 5786191, відповідач [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], Черкаської області (а.с. 10-12). Нормами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 22 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при досягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Таким чином, оскільки нерухоме майно набуте сторонами за час перебування в шлюбі, не відноситься до приватної власністю чоловіка або дружини, тому слід вважати, що житловий будинок по [ADDRESS] Черкаської області, являється спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. На підставі вище зазначеного, а також враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 його частину обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене, а також те, що позивач понесла судові витрати, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору в сумі 626 грн. 09 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 950 грн. 00 коп., що підтверджується угодою про надання правової допомоги та відповідним розрахунком, указані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved