Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 31 січня 2004 року, шлюб було зареєстровано Слов'янським міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького облуправління юстиції, актовий запис № 24. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем фактично припинені восени 2004 року. Причиною припинення сімейних відносин стало те, що в них зникло взаєморозуміння. Відповідач припинив виконувати сімейні обов'язки, між сторонами почалися сварки та образи, відповідач поїхав працювати до Москви, не бажає повертатися в сім'ю. Спроби поновити сімейні відносини ні до чого не призвели. Відповідач не бажає повернутися до сім'ї. На теперішній час діти проживають разом з відповідачкою та в подальшому будуть проживати разом із нею. Спору про розподіл майна між сторонами не має. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам. Просить суд розірвати шлюб. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але надала до суду Заяву про розгляд справи за її відсутністю, просила позовні вимоги задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с.13). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи (а.с.9). Про причини неявки суду не повідомив, Заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 31 січня 2004 року, шлюб було зареєстровано Слов'янським міським Відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького облуправління юстиції, актовий запис № 24 (а.с. 3). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. На теперішній час діти проживають разом з відповідачкою та в подальшому будуть проживати разом із нею. Фактично шлюбні відносини припинилися у 2004 році. В останній час між ними постійно виникали сварки. У зв'язку з цим сторони припинили між собою шлюбні стосунки. Не ведуть спільного господарства та мешкають окремо. Спроби поновити сімейні відносини не призвели до позитивних результатів. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 56 Сімейного кодексу України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Таким чином у суду є усі підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї неможливе. Згідно ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновити дошлюбне прізвище «[PERSON]». На підставі викладеного,

Outcome: approved