Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька, виготовлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон, зазначивши, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, від шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Мати позивача - [PERSON], постійно проживає в Російській Федерації, в м. Москва, де має власну сім'ю. Позивач має намір поїхати з дитиною до бабусі у м. Москву, з метою відпочинку та створивши дитині умови спілкування з бабусею, побачити багато цікавого та корисно провести час. Однак відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон, не цікавиться життям та здоров'ям дитини, в силу чого позивач просить суд дозволити тимчасовий виїзд за державний кордон України до Російської Федерації малолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька [PERSON], [INFO], термін поїздки на 1 місяць, протягом одного року від дня набрання рішенням суду законної сили, а також просить надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон України [PERSON], [INFO], без згоди його батька. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві. На уточнюючі питання суду позивач зазначила, що їй потрібно поїхати до своєї матері на десять днів. Сама не може поїхати, оскільки немає з ким залишити дитину, а відповідачу дитину не довіряє. Дитина хоче побачити бабусю, а бабуся - дитину. Доказів підтвердження отримання відповідачем листа про надання дозволу на виїзд за кордон - немає. Зазначила, що дитина має закордонний паспорт. Чому ставить перед судом вимогу про надання дозволу на оформлення дитині відповідних проїзних документів за умови наявності в дитини закордонного паспорта - не знає, так як позовну заяву писала адвокат. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що вимоги є безпідставними, в заяві не зазначено ні куди хоче виїхати дитина, ні на який період, ні у супроводі кого. Відповідач звертався до позивача та сказав, що надасть дозвіл, але необхідно обговорити ці обставини, але конструктивної розмови не відбулося. Звернули увагу на те, що в позові має бути чітко зазначено місце, час та мета поїздки дитини. Представник відповідача вказав, що клієнт надасть згоду на виїзд дитини за кордон, за умови чіткого зазначення куди, з ким та коли має виїжджати дитина. Просили в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду, суд визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Зміст рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2016 року, яке набрало законної сили 20.09.2016 року, зазначає, що шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 28 січня 2012 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області - розірвано (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 02.08.2012 року та зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). Відповідно до довідки № 36 від 30.08.2017 року, вбачається, що [PERSON], [INFO] відвідує комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад № 7 Вінницької міської ради» (а.с. 15). Зміст довідки № 566 від 08.09.2017 року, виданої ОСББ, вказує, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані 3 чоловік, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 14). Копія свідоцтва про укладення шлюбу та копія закордонного паспорта вказують на те, що 31.10.2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який зареєстровано Рязанським відділом ЗАГС Управління ЗАГС м. Москви, при цьому, тимчасово, починаючи з 31.01.2017 року по 25.06.2018 року, місце проживання [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] (а.с. 16-19). Суд звертає увагу на те, що згідно зазначеної вище довідки № 566 від 08.09.2017 року постійне місце проживання матері позивача [PERSON], [INFO], зареєстровано в Україні, [ADDRESS], при цьому, місце проживання [PERSON] тимчасово, починаючи з 31.01.2017 року по 25.06.2018 року, зареєстровано в Російській Федерації. Зі змісту заяви [PERSON] від 31.08.2017 року, вбачається, що остання зверталася до [PERSON] з проханням про надання нотаріально посвідченої згоди на поїздку разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], в гості до своєї матері [PERSON], яка проживає на території Російської Федерації. Просить дати їй дозвіл перебувати з сином у гостях у мами на протязі місяця. (а.с. 21). Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів підтвердження отримання відповідачем відповідного листа, що об'єктивно унеможливлює однозначно встановити обставини отримання такого листа відповідачем та обставини виникнення відповідних спірних правовідносин у сторін на підставі такого листа. Крім цього, заслуговує на увагу і те, що зміст такого листа не містить посилань на чітко визначені обставини відносно місця, дати, часу та нотаріуса, у якого пропонується оформити відповідний дозвіл на виїзд дитини за межі України, в силу чого, зміст даного листа не може бути беззаперечним доказом вчинення відповідачем дій, направлених на відмову надати позивачу відповідний дозвіл, а тому, в цій частині, посилання відповідача на те, що він не відмовляється надати такий дозвіл за умови узгодження необхідних для цього обставин - є неспростовним та знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Частина 3 ст. 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Норма ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (із змінами) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з пунктом 4 вказаних вище Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. За даних обставин, враховуючи, що в судовому засіданні позивач не змогла чітко обґрунтувати та зазначити суду підстави і мету поїздки дитини за межі України, що унеможливило суд переконатись у тому, що така поїздка, на даний час, дійсно є необхідною та повністю відповідає інтересам дитини, натомість позиція позивача вказувала на вимушену необхідність виїзду дитини за кордон з позивачем, оскільки позивач бажає поїхати до своєї матері, а дитину немає з ким залишити, оскільки вона не довіряє відповідачу, враховуючи, що постійне місце проживання матері позивача - зареєстровано у визначеному законодавством порядку на території України, при цьому на території Російської Федерації, куди позивач бажає виїхати із дитиною, мати позивача проживає тимчасово без підтвердження відповідними доказами обставин неможливості її приїзду на територію України з метою побачитись із позивачем та з дитиною, враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено відсутність доказів на підтвердження обставин відносно вчинення відповідачем дій щодо відмови з'явитись до певного нотаріуса, в певний час з метою надання дозволу на виїзд дитини за межі України, що вказує на передчасність звернення позивача до суду з даним позовом у цій частині правовідносин та свідчить про відсутність відповідного спору між сторонами, наявність якого є обов'язковою для звернення до суду та вирішення його в суді, так як, згідно норми ст. 15 ЦПК України компетенція суду поширюється не на вирішення будь-яких правовідносин, а на вирішення спірних правовідносин, які потребують захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, з огляду на те, що в судовому засіданні позивач підтвердила наявність в дитини закордонного паспорта, що в цій частині суперечить заявленим позовним вимогам, в силу чого суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та з підстав, заявлених позивачем, задоволенню не підлягають, а відтак, в задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed