Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.09.2009р. між ними був укладений шлюб, який 29.12.2014р. рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області було розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем і на час придбання квартири вона не заперечувала проти цього, однак, оскільки вказане нерухоме майно було придбано за рахунок їх спільних коштів та за час перебування у зареєстрованому шлюбі, між ними не було укладено жодного договору стосовно виду права власності на набуте під час спільного проживання майно та щодо розміру часток у праві власності, тому вона вважає, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності і частки кожного з них є рівними. На теперішній час вона має намір та бажання розпорядитися належною їй 1/2 часткою квартири, але у зв'язку з тим, що право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, вона позбавлена цього права, тому змушена звернутися до суду з позовом. Просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] - квартиру [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] (довіреність НВА № 061303 від 15.09.2016р.) - підтримав заявлені позовні вимоги та пояснив, що спірна квартира була придбана подружжям за час шлюбу, за спільні кошти, з метою сумісного проживання, а тому набуте майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується, зокрема, договором купівлі - продажу квартири від 01 липня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом, в п.п.5.3. та 5.9. якого, зазначено, що дружина покупця - [PERSON] - дає згоду на придбання предмету договору, за ціну та на умовах їй відомих, також позивачка надавала нотаріально посвідчену згоду на купівлю спірної квартири своєму чоловікові, що визначає правовий статус спірної квартири, а саме: буде об'єктом спільної сумісної власності. Таким чином, під час придбання спірної квартири відповідач знав і розумів подальший правовий статус придбаного майна та не заперечував проти цього. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив факт надання своєї доньці коштів у сумі п'ять тисяч доларів США на придбання спірної квартири, крім того свідок зазначив, що між ним і відповідачем існувала усна угода, відповідно до якої [PERSON] намагався вирішити питання у досудовому порядку щодо спірного майна і зобов'язувався повернути йому ці гроші, які він надавав доньці на придбання спірної квартири. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка відповідач не заперечував факту надання [PERSON] цих коштів на придбання спірної квартири і підтвердив факт існування вищезазначеної угоди між ним і [PERSON] щодо повернення грошей. Також зазначив, що вважає договір дарування грошей від 22.06.2011р., який укладений між [PERSON] та [PERSON], у сумі 20000 гривень для придбання квартири за адресою: [ADDRESS], нікчемним, оскільки у судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] не змогла пояснити як і коли були передані сину ці гроші, крім того, свідок під час допиту заявила, що в день підписання договору дарування грошей сину взагалі не передавала, хоча у договорі зазначено, що обдарований цей дар приймає та гроші передані до підписання цієї угоди, тобто свідок (дарувальник) не підтвердив, що відбулося повне або часткове виконання договору і не зрозуміло чи було воно виконано взагалі. Також до договорів дарування валютних цінностей на суму понад п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, встановлене статтею 220 ЦК України, згідно з яким недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його нікчемність. Також свідок на боці відповідача [PERSON] намагався довести суду, що він був присутній під час передачі [PERSON] своєму синові грошей у сумі вже 40000 гривень. Вважає, що намагання відповідача та його представника довести суду, що спірна квартира придбана за його особисті кошти і є його приватною власністю - безпідставні і необгрунтовані. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Петровська В.М. (договір про надання правової допомоги № 21/01 від 21.01.2017р.) - у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], яка придбана за його особисті кошти у розмірі 34000 грн., які він витратив, отримавши 32000грн. за продаж своєї особистої власності - частини трикімнатної квартири по [ADDRESS], на підставі нотаріально посвідченого договору від 22.06.2011р., а також подаровані йому матір'ю 20000 грн. на підставі договору дарування грошових коштів від 22.06.2011р., які необхідні були для оплати 2000грн., які не вистачали сплатити продавцю за придбання квартири, а решта коштів пішла на нотаріальне оформлення та ремонт самої квартири, що підтверджується письмовими доказами та показами свідків. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, договір дарування грошових коштів - вважає належним доказом, оскільки він укладений за кілька днів до укладення договору купівлі - продажу спірної квартири; зазначена у договорі купівлі-продажу від 01.07.2011р. інформація про згоду дружини підтверджує тільки факт, що остання дала згоду про набуття саме цієї квартири, але не факт витрачання спільних коштів на її придбання, в іншому випадку - договір було б укладено у рівних частинах; мета придбання спірної квартири передусім для власного користування відповідача [PERSON], оскільки були витрачені його особисті кошти. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON] пояснив, що коли він отримав подаровані гроші від матері, то протягом тижня знайшли квартиру, нотаріус була на [ADDRESS], гроші були у нього, [PERSON] написала згоду. На той час вони жили у батьків [PERSON] по [ADDRESS], було мало місця, народилася дитина, тому треба було вирішити питання житла, для цього він умовив своїх батьків продати кімнату з квартири [ADDRESS] / [ADDRESS], продали за 128 тисяч грн., поділили на чотирьох (на батька, матір та на нього з братом), кожному по 32 тисячі грн., зі своєї частини матір ще подарувала йому 20 тисяч грн.. [PERSON] батьки грошей не давали, але її батько допомагав з ремонтом квартири, також допомагав у пошуках підходящого варіанту купівлі квартири. Років зо три назад [PERSON] з дитиною переїхала жити назад до батьків. На теперішній час в цій квартирі живе він, а до цього він здавав цю квартиру своєму другу - [PERSON] - за комунальні послуги. З батьком [PERSON] він розмовляв за три тисячі доларів, на той час він готовий був оплатити ці кошті як допомогу дитині, але вони все винесли з квартири і дитину йому не дають, тому він відмовився. Також зазначив, що мета придбання спірної квартири - для їхньої сім'ї разом жити, щоб не жити в приймах. На час придбання квартири у [PERSON] доходів не було, вона не працювала, була у декретній відпустці. Квартира була без ремонту і він своїми силами повністю робив у ній ремонт. Коли вони розійшлися, то [PERSON] сім'я почала погрожувати йому, що заберуть квартиру, вони спочатку хотіли п'ять тисяч доларів, а потім вони зійшлися на трьох тисячах доларів, але коли пішли скандали, то він платити відмовився. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком позивачки. Після весілля діти жили у них, були нормальні відносини, коли стало питання придбання квартири, то батьки вирішили дати гроші. Батьки [PERSON] продали кімнату в квартирі, а вони зі своєї сторони дали п'ять тисяч доларів, все що у них було, також ходили шукали цю квартири, він особисто її знайшов. Донька який ся час там жила, а потім вона вийшла на роботу, дитина маленька, [PERSON] весь час на заробітках і тоді [PERSON] переїхала з дитиною до них, а [PERSON] для чогось взяв і здав цю квартиру. З тієї квартири вони взяли для дитини диван-малютку і з того часу пішли суперечки. Він з [PERSON] домовилися, що квартира залишається за ним, а він сплатить їм гроші - зійшлися на трьох тисячах доларів, хоча вони вложили п'ять тисяч, але на той час був інший курс, про цю домовленість між ними знали і його батьки. Він особисто приймав участь і в покупці цієї квартири, і в її пошуках, і в ремонті. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він приятель відповідача, позивачку знає, але у них неприязні відносини. Коли продали квартиру батьки [PERSON], то він за [PERSON] - це брат відповідача, який тоді працював в Москві - отримав його частину грошей, оскільки йому потрібні були гроші. [PERSON] дав згоду на продаж частини квартири і уїхав. Матір [PERSON] дарувала йому гроші - сорок тисяч грн., він був при цьому, як свідок підписував. Раніше він знімав у [PERSON] цю квартиру. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона матір відповідача, 22 червня 2011 рокувони продали кімнату у своїй квартирі, хотіли для [PERSON] купити житло, продали цю кімнату нотаріусу [PERSON] за 128 тисяч грн., розділили на чотирьох - кожному по 32 тисячі грн., також вона подарувала сину [PERSON] ще свої 20 тисяч грн.. Договір дарування цих грошей уклали для того, щоб було підтвердження звідки гроші. Син потратив ці гроші на придбання однокімнатної квартири по [ADDRESS] тисячі грн., а решта грошей пішла на ремонт цієї квартири та її переоформлення. Цю однокімнатну квартиру син купив десь через два тижні після продажу їх кімнати. Зі сторони [PERSON] матеріальної допомоги на купівлю квартиру не було, потім батько [PERSON] допомагав з ремонтом. Вона нічого не знає про домовленості сина і бувшого тестя про повернення грошей. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом встановлено, що з 05 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб - а.с.8). [INFO] у них народилася донька - [PERSON] (свідоцтво про народження -а.с.9). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2014 року по справі № 310/10456/14-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 03.02.2015 року ( а.с.10). На підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року (а.с.11-14), посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1315, [PERSON] купив однокімнатну квартиру [ADDRESS], за тридцять чотири тисячі гривень. У п.5.3 цього договору зазначено, що дружина покупця, [PERSON], дає згоду на придбання квартири, за ціну та на умовах їй відомих. Також з наданої нотаріусом згоди [PERSON] від 01 липня 2011 року (а.с.90) вбачається, що вона дає згоду на купівлю її чоловіком - [PERSON] - квартири [ADDRESS], за ціну та на умовах їй відомих, і буде об'єктом спільної сумісної власності. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року. Як було встановлено в ході судового розгляду, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2009 року до 03 лютого 2015 року. Спірну квартиру придбано 01 липня 2011 току, тобто в період зареєстрованого шлюбу сторін. З пояснень відповідача у судовому засіданні вбачається, що мета придбання цієї квартири - для проживання їх сім'ї після народження дитини. Посилання відповідача, що квартира була придбана тільки за його особисті кошти, які отримані від продажу кімнати в квартирі, що належить йому на праві спільної часткової власності, та подаровані його матір'ю, а тому є його особистим майном, безпідставне. Так, суд не приймає до уваги наданий представником відповідача договір дарування грошових коштів від 22 червня 2011 року (а.с.72) матір'ю відповідача [PERSON] 20 000,00 грн. на придбання спірної квартири, оскільки з цього приводу належних і допустимих доказів суду не надано, оскільки такий правочин повинен бути укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Крім того, з тексту договору купівлі - продажу спірної квартири від 01 липня 2011 року вбачається, що правочин здійснено за згодою дружини покупця [PERSON], на підставі її нотаріально посвідченої згоди, тобто у відповідності до вимог 65 СК України кошти на придбання квартири є спільними і надана згода дружини на розпорядження саме спільними коштами для купівлі квартири. Отже, сторони визначили правовий статус цієї квартири як спільну сумісну власність. Таким чином, правочин щодо придбання майна вчинено за кошти подружжя, а тому вважати спірну квартиру особистою власністю відповідача підстав не має. Суд виходить з того, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено в період шлюбу, один із подружжя - позивачка - дала згоду на придбання квартири, квартира була придбана для сім'ї і в інтересах сім'ї. За таких підстав суд, оцінюючи в сукупності всі докази, які надано позивачкою та відповідачем, приходить до висновку, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що спірна квартира є його особистою приватною власністю. Таким чином, враховуючи, що спірну квартиру в інтересах сім'ї сторони придбали у період зареєстрованого шлюбу та за спільні сумісні кошти, тому суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у сумі 750,00 грн. (квитанція № 812110027 від 21.09.2016р.). На підставі викладеного та

Outcome: approved