Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що з 21 жовтня 2007 року вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2013 року. У цьому шлюбі у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Ні підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2014 року з відповідача стягуються аліменти на дочку в розмірі ј частки від заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 22 квітня 2016 року позивач уклала шлюб із [PERSON] . Після розірвання шлюбу та до цього часу дочка проживає разом із [PERSON] та її новим чоловіком. Позивач забезпечує навчальний процес дочки, відводить її до школи та організовує її дозвілля. Дитина відвідує різноманітні гуртки у позашкільний час: займається танцями, додатково вивчає іноземну мову. Відповідач участі у житті доньки не бере, має заборгованість зі сплати аліментів. Час від часу у них виникає спір з приводу місця проживання дитини. Крім того при виникненні питання про виїзд дитини за кордон для участі у змаганнях чи відпочинку відповідач часто не надає своєї згоди на виїзд дитини закордон. Позивач зазначає, що вона у повній мірі має усі можливості забезпечити доньку усім необхідним для її належного зростання та розвитку; вона офіційно працевлаштована та має постійний дохід, згідно характеристики, виданої ЖКП «УК «Київська», вона з донькою проживають в упорядкованій квартирі, скарг та нарікань від інших мешканців не надходило. Позивач забезпечує та забезпечуватиме надалі рівень життя дитині, який буде їй на користь та жодним чином не вплине на соціальні зв`язки дитини, які повністю залишаться у тій формі, до яких дитина уже звикла. Вважає, що лише вона як мати може та повинна окрім загальноприйнятого виховання дівчинки забезпечувати догляд та охайність за статевою належністю, зважаючи на вік дитини - 11 років. Більшість витрат для належного рівня життя та розвитку, а також медичного обстеження та лікування доньки позивач здійснює самостійно. Усі питання щодо шкільних витрат також повністю покладені на неї. Зважаючи на дані обставини, а також те, що донька за психологічним, фізіологічним, психоемоційним станом повинна проживати з матір`ю та людиною за однаковими статевими ознаками, позивач просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - позивачем у справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, до участі у справі залучений Орган опіки та піклування Вінницької міської ради та зобов`язано його надати письмовий висновок щодо заявлений позовних вимог. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні стверджував, що дитина і так проживає з позивачем. Одночасно заперечував щодо задоволення позову, не бажаючи документального закріплення цих обставин. Таку свою позицію обґрунтовує власним небажанням виїзду дитини за кордон на відпочинок, пов`язуючи в тому числі із дійсною епідеміологічною ситуацією у світі. Представник Органу опіки та піклування Вінницької міської ради підтримала висновок вказаного органу. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом установлено, що сторони у справі з 21 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2013 року. У даному шлюбі сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 вересня 2008 року. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2014 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] щомісячно на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 травня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (дані з ЄДРСР). Згідно розрахунку, станом на 31 жовтня 2019 року в [PERSON] у виконавчому провадженні з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, наявна заборгованість по сплаті аліментів у сумі 11869,19 грн. В ході судового розгляду встановлено, що на час розгляду справи розмір заборгованості значно зменшився. 22 квітня 2016 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується повторним Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 вересня 2016 року. За даними довідок про реєстрацію місця проживання від 06 квітня 2018 року №15228 та від 13 листопада 2019 року №68448 Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради позивач [PERSON] та її донька [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у [ADDRESS] . Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 13 листопада 2019 року №3808, виданої МКП «УК «Київська» за вищезазначеною адресою, окрім позивача та її доньки, також зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина. Також за цією адресою проживає без реєстрації і [PERSON] (зять, чоловік позивача). Позивач приділяє увагу дитині, займається її вихованням, піклується про її здоров`я, утримує її, що підтверджується, зокрема характеристикою дитини, виданою КЗ «Загальноосвітня школа ІІ-ІІІ ступенів №31», довідкою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 27 листопада 2019 року за №2742/01-28. Відповідач мешкає окремо. Доказів про те, що він приймає участь у вихованні дитини матеріали справи не містять. Органом опіки та піклування Вінницької міської ради був наданий суду висновок від 12 березня 2020 року №01-00-011-13469, за яким орган, уповноважений державою здійснювати захист інтересів дітей, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . При цьому вбачається, що дитина [PERSON] висловила своє бажання проживати з матір`ю, а з батьком лише спілкуватися. Крім того, батько дитини [PERSON] не заперечує проти того, щоб донька проживала з матір`ю, заперечує проти виїзду дитини закордон. В ході судового розгляду відповідно до положень ст.171 СК України судом з`ясована думка дитини щодо предмету спору. В судовому засіданні дитини пояснила, що бажає проживати разом з матір`ю, з батьком - спілкуватися. При цьому відмітила, що близько 7-8 років батько проживає окремо, в неї з батьком нормальні стосунки, однак він рідко телефонує, запрошує до себе, не бажає надавати дозвіл для виїзду за кордон, вважає, що це небезпечно. За час розгляду справи зв`язується частіше. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ході судового розгляду відповідач не висловив чіткої позиції у справі щодо місця проживання доньки, лише ствердно вказував про дійсне проживання її з матір`ю. При цьому зазначав своє небажання юридично закріпити місце проживання дитини, на чому наполягала позивач по справі. Такі обставини та невизначеність відповідача фактично свідчить про відсутність домовленості між батьками, а тому суд дійшов висновку про необхідність вирішення цього питання у судовому порядку. При цьому суд критично оцінює єдині доводи [PERSON] щодо його незгоди із виїздом дитини за кордон, оскільки дані обставини не є предметом спору у даній справі. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із матеріалів справи слідує, що [PERSON] позитивно характеризується, має самостійний стабільний дохід, забезпечена придатним для нормального виховання та розвитку дитини житлом, за станом здоров`я може виховувати дитину та бажає визначити місце проживання дитини з собою, яка постійно з нею проживає. Таке ж бажання виявляє і дитина. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню, таке рішення відповідатиме найвищим інтересам дитини. При цьому суд звертає увагу, що в даному випадку йде не про розлучення дитини з батьком, а про визначення місця проживання дитини, при тому, що дитина проживає постійно з матір`ю окремо від батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved