Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та на утримання матері до досягнення дитиною 3-х річного віку. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Позивач з 28.05.2016 року перебуває з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося, сторони проживають окремо, вирішується питання про розірвання шлюбу. Позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. На утримання доньки позивач щомісячно одержує від держави допомогу. Інших прибутків не має, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, на утримання позивача допомоги не надає взагалі. Інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні у [PERSON] не має. Посилаючись на вище зазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання матері у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Ухвалою від 27.06.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст.\~274\~ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03.09.2019 року, через канцелярію суду, відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково в розмірі стягнення з нього аліментів у зазначеному позивачем розмірі на утримання дитини. Стягнення з нього аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частки не визнає, оскільки має проблеми зі здоров`ям, є інвалідом третьої групи і не може знайти роботу, тому вважає, що на утримання дружини повинні бути стягнуті аліменти з нього у розмірі 1/8 частини його доходу. 09.09.2019 року через канцелярію суду [PERSON] надала суду відповідь на відзив відповідача, в якому вказала, що з доводами відповідача не згодна, вважає, що він отримує дохід та має можливість сплачувати аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку, як це передбачено законодавством України. Доказів стосовно того, що відповідач не має можливості сплачувати такі аліменти останнім не надано. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні миги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] з 28.05.2016 року перебуває з відповідачем у шлюбі зареєстрованому Комунарським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 232 (а.с. 6). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 104 (а.с. 5). Дитина проживає з матір`ю [PERSON] і знаходиться на її утриманні. Відповідач зареєстрований та проживає окремо від позивача та малолітньої доньки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР за № 01-71/9662 від 20.06.2019 року (а.с. 12). Таким чином, судом встановлено, що на цей час малолітня [PERSON] , [INFO] , повністю знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з останньою. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на утримання доньки позивач щомісячно одержує від держави допомогу (а.с. 7, 8-9). Інших прибутків не має, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. \~ \~ \~ \~Відповідач є інвалідом третьої групи, про що свідчить пенсійне посвідчення, видане ПФУ № 2984320912 серії [NUMBER] , виданого 29.08.2018 року, строком до 31.07.2019 року (а.с. 18) та отримує від держави пенсію. Крім того, як встановлено під час розгляду справи, відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, на утримання позивача не надає взагалі. Інших зобов`язань по сплаті аліментів або утримання непрацездатних осіб відповідач немає. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи з матеріального становища сторін та враховуючи стан їх здоров`я, а також те, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, зазначених у статті 182 СК України та не надав суду інших доказів, які б могли вплинути на визначення розміру аліментів, суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача коштів на її утримання щомісячно у розмірі ј частини із всіх видів заробітку до досягнення дитиною 3-х річного віку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що її чоловік може надавати матеріальну допомогу. З урахуванням обставин справи, проживання з позивачем малолітньої доньки, перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, в матеріалах справи відсутні відомості щодо перебування у відповідача на утриманні інших утриманців, таку інформацію самим відповідачем суду надана не була, приймаючи до уваги положення ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов повністю, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України. Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved