Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення, посилаючись на те, що 26 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], згідно якого остання придбала вищевказану квартиру. Пунктом 3.1.4 Договору, було передбачено що [PERSON] зобов'язався в день укладення договору передати квартиру для вільного користування. Однак, відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку. На день подачі позову до суду відповідач не виконав свої зобов'язання. А тому, позивач просить виселити [PERSON], 1979 року народження, з квартири. В судове засідання представник позивач не з'явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи судом був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи, постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 26 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 26.11.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченко О.О. та зареєстрованого у державному реєстрі за № 1961 (а.с.4-7). Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 53,5 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м (а.с.8-9). Відповідно до довідки форми № 3 від 18 лютого 2015 року, у квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], 1979 року народження, [PERSON], 1981 року, [PERSON], 2006 року народження (а.с.9). Відповідно до п. 3.1.4 Договору купівлі-продажу від 26.11.2014 року, за взаємною домовленістю сторін, продавець, тобто [PERSON], зобов'язується у день укладання договору передати квартиру для вільного користування позивачу, комплект ключів і звільнити квартиру від належних відповідачу або третім особам речей. Судом встановлено, що [PERSON] не виконав умови п.3.1.4 Договору купівлі-продажу квартири. Статтею 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», № 2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть слугувати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. З огляду на викладене, суд вважає, що проживання та реєстрація відповідача у квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу, порушує право власності останньої на вищевказану квартиру. А тому, позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved