Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем - [PERSON], [INFO], актовий запис №34 і стягнути з [PERSON], аліменти на її користь на утримання дитини: доньки - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі - 1000 грн., щомісячно на дитину, починаючи з дня подання заяви та до досягнення нею повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак у поданій позовній заяві просила проводити розгляд даної цивільної справи без її участі та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі(а.с.4). Відповідач в судове засідання не з'явився, однак подав заяву, відповідно до якої, останній позов визнає повністю (а.с.16). Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 223 ЦПК України у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши обставини справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.06.2012 року, шлюб між сторонами було укладено 09.06.2012 р., про що складено відповідний актовий запис за № 34. Шлюб було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перемишлянського районного управління юстиції Львівської області (а.с.9). Згідно свідоцтва про народження: серії [NUMBER] від 02.10.2012 року, батьками: [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). В судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків близько трьох років, примирення та збереження їх сім'ї є неможливим. Причинами розпаду сім'ї є непорозуміння, сварки через різнобічність та несумісність характерів, образи та побої зі сторони відповідача, неналежне ставлення до неї, як до дружини, а також неналежне забезпечення відповідачем їхньої сім'ї. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Вказані обставини стверджуються матеріалами позову. Відповідно до статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до вимог частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як випливає зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 р. - дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181, ст. 183 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини, її потреби у цьому віці, стан здоров'я батька, його матеріальне становище та матеріальне становище дитини, відсутність у відповідача інших неповнолітніх дітей, обов'язок обох батьків утримувати дитину, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, не надає коштів для матеріального утримання дитини, чим ухиляється від виконання обов'язку з утримання малолітньої дитини, а також не заперечує проти задоволення позову, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved