Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання її малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом із нею, посилаючись на такі обставини. З 2008 року вона мешкала разом із відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу у належній їй квартирі. 26.11.2011 року у них народився син [PERSON]. З травня 2013 року [PERSON] внаслідок постійних сварок почав проживати окремо, а позивачка залишилася у своїй квартирі разом з сином та донькою від першого шлюбу. З жовтня 2016 року малолітній [PERSON] проживає переважно зі своїм батьком [PERSON], оскільки той навмисно забирає дитину з дитсадку раніше, ніж позивачка. На її дзвінки відповідач останнім часом не відповідає, що позбавляє позивачку можливості спілкування з сином, який, на її думку, хоче проживати з нею. [PERSON] має власне житло, працює, отримує заробітну плату, яка дозволяє їй утримувати дитину. Вважає, що вона, як матір, згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, має пріоритетне право на визначення місця проживання сина разом із нею. Відповідач зловживає своїми правами та протиправно позбавляє її права на спілкування з дитиною. З приводу вказаних фактів вона зверталася до [PERSON] відділу поліції, звідки отримала відповідь про те, що спори між батьками про недосягнення згоди щодо місця проживання дитини вирішуються в судовому порядку. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами не погодився та подав до суду заперечення, в яких пояснив, що дійсно у період з 2008 року по травень 2013 року вони з [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких є син [PERSON], [INFO]. Після того,як відповідач виїхав проживати окремо, з нього за рішенням суду були стягнуті аліменти на утримання дитини на користь [PERSON] Крім того, він постійно приймав участь у вихованні хлопчика: брав до себе, лікував, купував одяг. З часом [PERSON] самоусунулася від виховання сина: не забирала його з дитячого садочку, залишала гуляти на вулиці самого без догляду дорослих. [PERSON] виявив бажання жити з ним та скаржився на те, що вдома його кривдять. 09.09.2016 року позивачка привела сина до дитячого садочку зі слідами побоїв на обличчі та спині. Зі слів хлопчика, його побила старша сестра Юля донька позивачки від першого шлюбу. Після отриманих дитиною тілесних ушкоджень у вигляді саден та підшкірних гематом обличчя та синців, що було засвідчено висновком спеціаліста [PERSON] міжрайонного відділення Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи», відповідач забрав сина до себе на постійне проживання. За зверненням [PERSON] до виконавчого комітету [PERSON] міської ради було встановлено, що малолітній [PERSON] перебуває на повному утриманні та вихованні батька, мати дитини останнім часом самоусунулася від виконання батьківських обовязків, виявлена напружена сфера відносин [PERSON] з матірю та сестрою, повязане з їх агресивною поведінкою та схильністю до насилля, у звязку з чим Рішенням виконкому від 26.10.2016 року визначено місце проживання хлопчика з батьком. У судових засіданнях позивачка та її представник на задоволенні позову наполягали, вважають, що дитина не повинна бути розлучена з матірю. [PERSON] пояснила, що відповідач протиправно забрав сина і чинить їй перешкоди у спілкуванні з ним, написав заяву до дитсадка, за якою лише він може забирати дитину після занять. Вона писала заяву до поліції у звязку з тим, що не має змоги бачити сина, однак їй було рекомендовано вирішувати справу у судовому порядку. Інцидент з побиттям дитини стався лише один раз. До поліції і лікарні вона з цього приводу не зверталася і не вірить, що хлопчика могла так побити старша сестра. Позивачкою створені всі належні умови для того, щоб син проживав з нею. Відповідач та його представник у ході слухання справи позов не визнали. [PERSON] вважає, що позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання сина через майже рік після того, як [PERSON] почав жити з батьком, у звязку з подачею [PERSON] позову до [PERSON] про звільнення його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина та повернення сплаченої суми за той час, коли дитина мешкала з ним. Представник третьої особи просила у позові відмовити. Зазначила, що рішенням Виконкому [PERSON] міської ради від 26.10.2016 року було обґрунтовано визначено місце проживання дитини з батьком. У ході бесід хлопчик говорив, що хоче проживати з батьком, боїться сестру, а мати більшу частину часу працює, тому від своєї позиції, викладеної у рішенні 26.10.2016 року, вони не відступають. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.8). Після припинення фактичних шлюбних відносин хлопчик залишився проживати з матірю. 08.09.2016 року дитина отримала легкі тілесні ушкодження у вигляді саден та підшкірних гематом, що засвідчено висновком спеціаліста [PERSON] міжрайонного відділення Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» за № 648 (а.с.25). Мати дитини у судовому засіданні 17.10.2017 року визнала, що з цього приводу до медичного закладу для проведення обстежень та отримання медичної допомоги для сина не зверталася. 09.09.2016 року старшою медичною сестрою та вихователькою Комунального дошкільного навчального закладу № 47 «Квітонька» було складено Акт про те, що 09.09.2016 року о 08.00 год. була прийнята дитина [PERSON] зі слідами побоїв на обличчі та спині, які, зі слів хлопчика, завдала йому старша сестра Юля (а.с.50). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Дніпропетровської області № 777 від 26.10.2016 року встановлено, що [PERSON] останнім часом ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків по відношенню до сина [PERSON], не здійснює належного догляду за дитиною, часто не забирає його з дитячого садка, залишає без нагляду дорослих. Зазначені факти призвели до отримання дитиною легких тілесних ушкоджень у вигляді саден та підшкірних гематом обличчя. З урахуванням викладеного було визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.24). Відповідно до довідки № 1319 про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом реєстрації та обліку громадян [PERSON] міської ради, з 21.11.2016 року [PERSON] зареєстрований за місцем проживання свого батька за адресою: м. Нікополь, вул. Словянська, 1 (а.с.26). Відповідач повністю забезпечує сина матеріально (а.с.34-35), дбає про його оздоровлення та розширення світогляду (а.с.37), відвідує з дитиною та оплачує додаткові заняття у гуртку дитячого розвитку (а.с.28). За місцем проживання та роботи [PERSON], як і [PERSON], характеризується позитивно (а.с.9-10,36,49). Згідно висновку психолога Комунального закладу «[PERSON] міська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради [PERSON], складеного на запит начальника служби у справах дітей від 06.04.2017 року, в системі між особистих відносин [PERSON] більше залучений у позитивні стосунки з батьком (75%), а також з батьками батька: бабусею [PERSON] та дідусем Юрою (30%). Реакція хлопчика на матір не типова для дитини дошкільного віку і вказує на значну напруженість сфери відносин [PERSON] з матірю та сестрою, повязану з їх агресивною поведінкою і схильністю до насилля. Така ситуація, на думку психолога, є несприятливою для особистісного та психоемоційного розвитку хлопчика (а.с.33). Відповідно до характеристики [PERSON], виданої завідувачем Комунального дошкільного навчального закладу № 47 «Квітонька» 12.06.2017 року, дитина проживає з батьком. Взаємовідносини між ними будуються на теплій, доброзичливій основі. Вони разом грають в шашки, малюють, складають конструктор. Хлопчик охоче відгукується на пропозиції тата допомогти в прибиранні по будинку. Особливу увагу [PERSON] приділяє розвитку мовлення сина, який вимовляє не всі фонеми, і тому вони відвідують індивідуальні заняття з логопедом. За час проживання з батьком [PERSON] з легкістю засвоїв програму, до занять проявляє інтерес. Із задоволенням займається трудовою діяльністю і відчуває себе там упевнено. Мати [PERSON] за час проживання дитини з батьком садочок не відвідувала, життям дитини не цікавилася (а.с.31). Службою у справах дітей були проведені обстеження житлово-побутових умов за адресами проживання сторін, про що складені Акти від 12.10.2016 року та 21.11.2017 року (а.с.66-67,68). За результатами обстеження встановлено, що для проживання дитини створені всі необхідні умови як матірю, так і батьком. Свідок [PERSON], який доводиться братом [PERSON], у судовому засіданні 21.11.2017 року пояснив, що інколи відвідує сестру і ніякої агресії з її боку по відношенню до сина не помічав, не вважає її поганою матірю. Допитані у судовому засіданні 21.11.2017 року у якості свідків вихователі Комунального дошкільного навчального закладу № 47 «Квітонька», який відвідує [PERSON], погодилися з висновком психолога. Зазначили, що на теперішній час, коли хлопчик проживає з батьком, його психоемоційний стан та зовнішній вигляд суттєво змінилися у кращу сторону у порівнянні з тим періодом, коли дитина мешкала з мамою. [PERSON] недбало ставилася до своїх батьківських обовязків, 09.09.2016 року дитина була прийнята до садочку зі слідами побоїв, про що вихователями було складено акт. [PERSON] приділяє синові достатньо уваги, піклується про нього, постійно забирає з дитячого садочку. Між ними встановлені теплі, щирі стосунки. В свою чергу мама дитини не відвідує сина, хоча живе поряд із садочком. [PERSON] бачить її, коли гуляє на подвірї садочку, але [PERSON] на нього не реагує, не підходить навіть поспілкуватися. Неодноразові запрошення вихователів відвідати сина позивачка ігнорувала, посилаючись на те, що вона працює. Дитина не раз говорила, що не бажає жити з мамою, родиною вважає батька і бабусю по батьковій лінії. Вважають, що рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради Дніпропетровської області № 777 від 26.10.2016 року про визначення місця проживання [PERSON] з батьком прийнято обєктивно, з урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права та обовязки у шлюбі та сімї: державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі СКУ) мати й батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від\~26.04.2001 р. №2402-III визначено право кожної дитини на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. При розвязанні вказаного спору повинні враховуватися обставини, що мають істотне значення, а саме: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя (ч. 1 ст. 161 СКУ). У будь-якому випадку, дитина не може бути переданою для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СКУ). П.18 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11 вказано, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати». У своєму позові (а.с.4) позивачка посилається на те, що проживання [PERSON] з відповідачем порушує принцип 6 Декларації прав дитини, де проголошено, що малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Ніяких виняткових обставин у розумінні ч. 2 ст. 161 СК України позивачка не має, а тому вважає, що синові краще проживати з нею. Однак, Декларація це декларативний та рекомендаційний акт Генеральної Асамблеї ООН, прийнятий на її засіданні 78 державам-членами 20.11.1959 року і вона не є міжнародним договором. Натомість, Конвенція про права дитини прийнята 20.11.1989 року, ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України №\~789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року. Вона є частиною національного законодавства України та джерелом права. У постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2016 р. у справі № 826/15335/16 зазначено: «Конвенція про права дитини була ратифікована у 1991 р., має статус міжнародного договору та є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини була прийнята резолюцією Організації Обєднаних Націй та не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Такий висновок суду базується, зокрема, на аналогічних розясненнях, наданих Апаратом Верховної [PERSON] України, Міністерством юстиції України, Міністерством закордонних справ України та Міністерством соціальної політики України. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. п. 94-102. рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Як Європейський Суд з прав людини зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (п.136) ( Neulingerand Shuruk v . Switzerland ), заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року), інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. theCzechRepublic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Відповідно до частин першої та другої статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матірю. Відтак, суд приходить до висновку, що принцип ст. 6 Декларації, на який посилається позивачка та її представник та за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Суд приймає до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, яка витікає як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матірю в контексті Декларації прав дитини суд розуміє не обовязковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, як-то письмові, речові та електронні докази; висновки експертів, показання свідків. На підставі ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доводи позивачки про те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні із сином, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються показаннями свідків. Крім того, проживання дитини з відповідачем не позбавляє позивачку права звернутися до Органу опіки чи піклування або суду, у разі порушення її права на участь у вихованні [PERSON] Будь-яких обставин, які б компрометували [PERSON] та вказували б на його неспроможність як батька, судом не встановлено, як не встановлено і того, що проживання з ним [PERSON] завдає шкоди інтересам дитини. Натомість, висновком психолога, поясненнями вихователів, які безпосередньо щоденно спілкуються з [PERSON], мають необхідний для цього досвід та освіту, підтверджені явні позитивні емоції, зміни та розвиток дитини саме під час проживання з батьком. Крім того, суд враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до батька, рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 26.10.2016 року, а також побутові умови проживання батька та матері, можливість створення належних умов для виховання, та те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком у повній мірі сприяє розвитку та інтересам дитини. З огляду на зазначене, суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з урахуванням інтересів малолітньої дитини [PERSON], [INFO], приходить до висновку, що вимоги позивачки не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed