Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житлове приміщення - житловий будинок [ADDRESS] . Вказувала, що у вищезазначеному житловому будинку зареєстрований її син [PERSON] , який у ньому з 2001 року не проживає, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, ним не користується, будь-яких власних речей в житлі не зберігає, його станом не цікавиться, мешкає за іншою адресою, позивачу невідомою, родинні зв`язки з ним втрачені. У зв`язку із цим на думку позивача [PERSON] втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням. У зв`язку з наведеним, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Позивачка до суду не з`явилась, у наданій заяві просила розглянути справу у її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив, до суду з заявою про проведення судового розгляду справи без його участі не звертався, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини. Із змісту свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом [NUMBER] від 14 травня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Доброскоковою Г.О, реєстровий номер № 551, вбачається, що [PERSON] є повним с.Новодеркул Біловодського району Луганської області. Відповідно до довідки від 25 вересня 2018 року № 1163, виданої Данилівським старостинським округом Біловодської селищної ради Біловодського району Луганської області за адресою будинок [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] (позивачка), [PERSON] та [PERSON] (відповідач). Актом обстеження від 09 жовтня 2018 року підтверджується, що адресою будинок [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] (позивачка), та сини [PERSON] і [PERSON] (відповідач), при цьому в житловому будинку фактично проживають лише - [PERSON] (позивачка) та [PERSON] . Даний факт підтверджується підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , а також депутата Біловодської селищної ради Чередниченко Р .В та скріплено гербовою печаткою Біловодської селищної ради. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування житловим приміщенням, не вчинив. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані по справі докази приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог під час розгляду справи не подано, а судом не здобуто. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції, що покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення прав позивача зі сторони відповідача, які підлягають захисту, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . На підставі наведеного,

Outcome: approved