Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третіх осіб - [PERSON], ПАТ «ОТП Банк» в особі регіонального відділення ПАТ «ОТП БАНК» в м. Одесі, в якому просить припинити право спільної часткової власності [PERSON] на ? частину автомобілю марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості ? частини вказаного автомобілю в розмірі 26339 гривень, визнавши за [PERSON] право власності на даний автомобіль. Свій позов обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить автомобіль марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску, придбаний за час шлюбу зі [PERSON] Зазначений автомобіль був придбаний ними з залученням кредитних коштів, на підставі кредитного договору № CL-500/063/2007, укладеного між нею та ПАТ «ОТП Банк» на строк до 30 жовтня 2014 року. До теперішнього часу кредит погашався за сумісні кошти подружжя. Далі позивачка вказує, що у зв'язку з тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2011 року з неї на користь третьої особи - [PERSON] було стягнуто матеріальну та моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я внаслідок ДТП, то на підставі вказаного рішення відкрито виконавче провадження та накладено арешт на спірний автомобіль, тому що він належить саме їй на праві власності. Крім того, за фактом скоєння нею ДТП під час кримінального провадження ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24 січня 2014 року накладено арешт на спірний автомобіль та прийнято рішення про направлення його на арешт майданчик УДАЇ ГУМВС України в Одеській області. За викладених обставин подальше спільне володіння і користування автомобілем є неможливим, у зв'язку з чим відносини між нею та відповідачем погіршилися, а у неї не має фінансової можливості сплачувати кошти за погашення кредиту, вона вимушена звернутися з наступним позовом до суду. [PERSON] погодившись з позовом [PERSON], звернувся до неї з позовом, з залученням третіх осіб - [PERSON], ПАТ «ОТП Банк» в особі регіонального відділення ПАТ «ОТП БАНК» в м. Одесі про припинення права спільної часткової власності на частину транспортного засобу, стягнення грошової компенсації вартості автомобілю, визнання права власності на автомобіль та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення автомобілів з під арештів, а саме: арешту накладеного 03.02.2010 року Іллічівським міським судом Одеської області, арешту накладеного 25.02.2010 року ВДВС м. Іллічівська Одеської області; арешту накладеного 10.02.2012 року ВДВС Іллічівського МУЮ м. Іллічівська Одеської області, арешту накладеного 11.02.2012 року ВДВС Іллічівського МУЮ м. Іллічівська Одеської області, арешту накладеного 23.03.2012 року ВПВР ГУЮ в Одеській області, арешту накладеного 19.06.2012 року ВДВС Іллічівського МУЮ м. Іллічівська Одеської області, арешту накладеного 28.01.2014 року Іллічівським міським судом Одеської області. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що з 23 серпня 2002 року по 30 квітня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] В період спільного життя ними був придбаний спірний автомобіль. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2013 року, ухваленим за його позовом до [PERSON] про розподіл майна, визнано право спільної часткової власності за ним та відповідачкою на рухоме майно, по ? частини автомобілю за кожним. Однак, за його колишньою дружиною на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2011 року, рахується борг стягнутий на користь [PERSON] в розмірі 171471,78 гривень, який непогашений, а тому спірний транспортний засіб, що на теперішній час зареєстрований за [PERSON] арештований різними судовими рішеннями, а також арешти накладені різними відділами Державних Виконавчих Служб України. Ухвалою Іллічівського міського суду від 24 січня 2014 року знов накладено арешт на даний автомобіль, крім того, суд прийняв рішення про направлення транспортного засобу на тимчасове зберігання на штрафний майданчик. За викладених обставин подальше спільне володіння та користування автомобілем є неможливим, тому що накладення арешту на автомобіль перешкоджає позивачу [PERSON] реалізувати своє право власності на автомобіль, а саме він не може зареєструвати майно, яке належить йому, не може здійснювати права щодо розпорядження цим майном, тому вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити, припинивши її право власності на автомобіль марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску. Стягнути зі [PERSON] на її користь грошову компенсацію ? частки автомобілю, визнавши за [PERSON] право власності на вказаний транспортний засіб. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заявлених до неї, не заперечувала. Представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], наголосивши на тому, що накладення арештів на автомобіль є безпідставними, оскільки автомобіль належить йому та [PERSON] на праві спільної часткової власності по ? частині кожному. Оскільки її довіритель не має ніяких зобов'язань перед [PERSON], втрата його частки майна у рахунок погашення зобов'язань [PERSON] є протиправним припинення його права власності. Оскільки, відповідно до вимог ст.73 СК України, за зобов'язанням одного з подружжя стягнення може бути накладене лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, то автомобіль повинен бути звільнений з під арешту в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] проти задоволення обох позові категорично заперечували, пояснивши суду, що 29 грудня 2005 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої з вини [PERSON], [PERSON] завдана матеріальна та моральна шкода. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2011 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто матеріальну та моральну шкоду у розмірі 171 471,78 гривень. Потім було відкрите виконавче провадження, накладений арешт на майно, що належало [PERSON] Однак ,намагаючись уникнути матеріальної відповідальності, яку має [PERSON] перед [PERSON], подружжя [PERSON] пред'явили позов до суду про розподіл майна, щоб ускладнити процедуру повернення боргів [PERSON], [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні наполягав на тому, що [PERSON] організували ці позови, щоб звільнити транспортний засіб з-під арештів, і нічого йому не відшкодувавши, уникнути матеріальної відповідальності. Представник АТ «ОТП БАНК» будучи присутнім в судовому засіданні не заперечував проти обох позовів, покладаючись на розсуд суду. Залучені до участі у справі за ухвалою суду від 01.07.2014 року в якості третіх осіб представник Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, головний державний виконавець ГУЮ в Одеській області - Щеглова Є.В., представник відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві в судові засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися. Суд, вислухавши позивачку, представник [PERSON], третіх осіб та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] та позов [PERSON] заявлені один до одного, за участю третіх осіб - [PERSON], АТ «ОТП Банк» задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Як вбачається з мотивувальної частини рішення апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2011 року, судом встановлено, що 29 грудня 2005 року з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновками медичної і комісійної судово-медичної експертизи. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2011 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто матеріальну шкоду в сумі 14631 гривень 85 копійок, компенсацію втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності в сумі - 53764 гривні 02 копійки, компенсацію втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності, у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшення розміру мінімальної заробітної плати за період з 01.01.2006 року по 01.07.2010 року в сумі - 143 549 гривень 93 копійки, щомісячно починаючи з липня 2010 року по 29 листопада 2010 року в рахунок відшкодування шкоди 2658 гривень, моральна шкода в розмірі - 3000 гривень. Учасниками процесу не оспорюється, що на виконання рішення апеляційного суду Одеської області, Відділом Державної Виконавчої Служби м. Іллічівська відкрито виконавче провадження, і як наслідок вчинення виконавчих дій, накладений арешт на майно [PERSON], а саме автомобіль марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску, зареєстрований за [PERSON], але придбаний за час шлюбу зі [PERSON] Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2013 розглянутий позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, суд визнав за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину автомобілю марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску. Рішення не оскаржувалося, набрало чинності. З цих підстав суд приходить до висновку, питання поділу спільного майна подружжя [PERSON] вирішено по суті зазначеним рішенням. Правова позиція сторони позивачки [PERSON] заявлена в даному позові та повністю дублюється у позові [PERSON] ґрунтується на тому, що право власності [PERSON], яке він має на половину рухомого майна порушується, накладеними арештами з причини невиконання рішення суду саме [PERSON], до якого [PERSON] ніякого відношення не має. Автори позовних заяв, що розглядаються судом посилаються на ч.1 ст.60 СК України, яка вказує, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; на ч.1 ст.73 СК України, згідно з якою за зобов'язанням одного з подружжя стягнення може бути накладене лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Однак суд, не погоджуючись з позицією як [PERSON] та і [PERSON], звертає увагу, що [PERSON] звернувшись з позовом про поділ подружнього майна до суду м. Іллічівська у 2013 році, мали можливість вирішити питання щодо поділу автомобілю з врахуванням неможливості виділення його частки в натурі. Сторони по справі вирішуючи питання розподілу подружнього майна в іншому процесі, знали про існування арештів накладених на спірний автомобіль ще з часу розслідування та розгляду кримінальної справи у відношенні [PERSON], однак проігнорували можливість вирішення спору шляхом визнання права власності за одним з подружжя з виплатою іншому грошової компенсації, тому в даному судовому процесі, суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог як [PERSON] так і [PERSON] про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на ? частину спірного автомобілю, стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] в порядку компенсації вартості ? частини автомобілю грошової суми у розмірі - 26339 гривень та визнання за [PERSON] права власності на вказаний автомобіль в повному обсязі. Суд критично ставиться і до можливості застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, правил встановлених ст.365 ЦК України, згідно з якою право особи на частку у спірному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути поділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть шкоди інтересам співвласникам та членам його сімї. Згідно з частиною 2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок. В контексті даної правової норми позов відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України може бути задоволений лише за умови, що на момент постановлення рішення позивач ([PERSON]) вніс на депозитний рахунок вартість частки, про припинення права на яку було заявлено позов. Ухвалою суду від 29 травня 2014 року частково задоволено клопотання представника [PERSON] про забезпечення позову, суд дозволив [PERSON] внести на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти в розмірі -26339 гривень. Однак, на момент постановлення рішення, ні [PERSON], ні його представником не надано суду доказів внесення грошових коштів на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Одеській області, що також враховується судом і є безумовною підставою для відмови в позові. Стосовно позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та звільнення рухомого майна з-під арештів, суд дійшов наступних висновків. 19 серпня 2014 року в судовому засіданні представник [PERSON] подала від імені свого довірителя заяву про збільшення позовних вимог, в якій [PERSON] просив звільнити з-під арештів рухоме майно, транспортний засіб автомобіль марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску, який має належати йому в повному обсязі, а тому накладені на цей автомобіль арешти, як на майно його колишньої дружини [PERSON] повинні бути зняті судом за результатами розгляду даної справи. Сторона позивача [PERSON] просила звільнити автомобіль: 1) з арешту накладеного 03.02.2010 року Іллічівським міським судом Одеської області,2) з арешту накладеного 25.02.2010 року ВДВС м. Іллічівська Одеської області;3) з арешту накладеного 10.02.2012 року ВДВС Іллічівського МУЮ м. Іллічівська Одеської області, 4) з арешту накладеного 11.02.2012 року ВДВС Іллічівського МУЮ м. Іллічівська Одеської області, 5) з арешту накладеного 23.03.2012 року ВПВР ГУЮ в Одеській області,6) з арешту накладеного 19.06.2012 року ВДВС Іллічівського МУЮ м. Іллічівська Одеської області, 7) з арешту накладеного 24.01.2014 року Іллічівським міським судом Одеської області. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про право власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи, що позивач [PERSON] не довів суду свою правову позицію щодо визнання за ним права власності на весь транспортний засіб автомобіль марки «MITSUBISHI COLD», 2007 року випуску, суд враховуючи підстави викладені вище у мотивувальній частині рішення суду, відмовляє і в задоволенні позовних вимог про звільнення майна з-під арештів. Суд, відмовляючи в задоволенні цієї частини позову [PERSON] враховує, що у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», ЦК та СК України, при виконанні рішення суду та при примусовій реалізації арештованого майна, обов'язково будуть враховані інтереси [PERSON], як співвласника частки рухомого майна. Суд враховує, що [PERSON] в ході порушеного виконавчого провадження не позбавлений можливості, сплатити грошову компенсацію частки майна, належній [PERSON] на користь [PERSON], або отримати від [PERSON] грошову компенсацію належної йому частки у спірному майні. За наявності підстав визначених Законом України «Про виконавче провадження» державна виконавча служба, що накладала арешти на майно боржника, не позбавлена можливості їх скасувати. Судом при прийнятті рішення про відмову в позові також враховується, що оскаржувані арешти, накладені виконавчою службою в межах виконання рішення апеляційного суду Одеської області і від 06 грудня 2011 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто матеріальну шкоду в загальній сумі 214945 гривень 80 копійок гривень, рішення є чинним, пред'явлене до примусового виконання, по теперішній час не виконане. Таким чином, врахувавши обставини, що стали підставами для прийняття постанов про накладення арештів, суд вважає, що такий спосіб захисту цивільного права, як зняття арешту, накладеного у зв'язку з виконанням рішення апеляційного суду Одеської області по іншій цивільній справі, не відповідає вимогам ст.16 ЦК України, що також є безумовною підставою для відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed