Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрокредит» про визнання недійсним кредитного договору №55374 від 01.07.2016 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 01.07.2016 року між нею та ТОВ «Мікрокредит» було укладено Кредитний договір № 55374, відповідно до якого відповідач надав позивачці грошові кошти в сумі 2500 грн., а остання зобов`язувалась повернути кредит та сплатити проценти відповідно до умов зазначених у договорі. Згідно п.5.1 Кредитного Договору сума кредиту підлягає поверненню Позичальником до 23.09.2016 року. За користування кредитом Позичальник сплачує Кредитору - 179,573 % річних від Суми кредиту, у розрахунку 0,492 % на добу. Розмір виплат, строки та процентна ставка залишаються незмінними протягом усього періоду дії Договору. Сума платежу в в рахунок повернення кредиту та сплати процентів згідно Графіку платежів складає 294,43 грн. (п.п.5.2-5.4 Кредитного договору). Відповідно до п.5.7 Кредитного Договору сукупна вартість кредиту складає 141,326% від суми кредиту або 17467,20 грн. та включає в себе суму кредиту у розмірі 2500,00 грн. та проценти за користування кредитом 41,326 від суми кредиту або 1033,16 грн. Пунктом 5.10 Кредитного Договору визначено, що за користування Позичальником кредитом після спливу строку повернення кредиту Кредитором можуть бути нараховані Позичальнику проценти за користування кредитом. Кредитор нараховує проценти за користування кредитом на суму невиконаного Позичальником зобов`язання з дати, наступної за датою повернення кредиту визначеною Сторонами по дату виконання Позичальником зобов`язань, передбачених даним Договором у повному обсязі. Проценти передбачені даним пунктом нараховуються Кредитором Позичальнику за користування кредитом у разі невиконання Позичальником зобов`язань передбачених даним Договором протягом 30 календарних днів з дати наступної за датою визначеною сторонами, як датою виконання зобов`язань, що вказана у п.5.1 Даного Договору. Пунктом 12 Кредитного Договору визначено, що за порушення строків повернення кредиту і процентів за користування кредитом Позичальник зобов`язується сплачувати Кредитору пеню у розмірі 10 гривень за кожен день прострочення по кожному платежу. Але в будь-якому разі розмір пені не повинен перевищувати 50% суми процентів за користування кредитом. Вказаний договір просила визнати недійсним оскільки при його укладенні порушені її права як споживача, так кредитор не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту як перед укладенням, так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту, незаконним є встановлення в п. 5.10 кредитного договору сплати процентів за користування кредитом після спливу визначеного законом строку кредитування, у кредитному договорі відсутні строк та порядок припинення дії договору, умови про відповідальність відповідача, наявне право відповідача в односторонньому порядку розірвати договір, в договорі також відсутнє право відізвати згоду на обробку персональних даних. Наявність вказаних порушень є підставою для визнання даного кредитного договору недійсним. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2021 року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи некодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, відповідно до ст. 128 ЦПК України. З клопотанням про відкладення слухання справи до суду не звертався, відзив на позовну заяву до суду не надходив. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд визнав можливим справу розглянути у відсутність відповідача за наявними доказами у справі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених ч.2 ст.12\~Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» та ч.2 ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» щодо ненадання інформації, яка стосується суті фінансових послуг, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 01 липня 2016 року між ТОВ «Мікрокредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 55374, на підставі якого позивачкою був отриманий кредит в розмірі 2500,00 грн., який підлягав поверненню до 23.09.2016 року, плата за користування кредитом становить 179,573 % річних від суми кредиту. Відповідно до п. 5.7 сукупна вартість кредиту складає 141,326 % від суми кредиту або 3533,16 грн. у грошовому виразі. Згідно п.27 договору позивачка надала ТОВ «Мікрокредит» згоду на обробку її персональних даних, про що свідчить її підпис в договорі (а.с.8-9). Відповідно до ст.202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Форми правочину та способи волевиявлення його учасників встановлені статтею 205 ЦК України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ст.208\~ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами, а згідно із ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як випливає з наведеної статті 208 ЦК України, для правочинів між фізичною і юридичною особами законом встановлена обов`язкова письмова форма, яка передбачає обов`язковість підписів його учасників, що в даному випадку і є формою волевиявлення особи у відповідності до ст.205 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Посилання позивача, як на підставу задоволення позову на невиконання відповідачем вимог ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи із наступного. Метою Закону України\~«Про фінансові\~послуги та\~державне регулювання\~ринків фінансових\~послуг» №2664-III\~від 12.07.2001 є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Згідно з ч.2 ст.627\~ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст.1054\~ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки, позивачці, як фізичній особі, було надано кредит, то вона є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний закон -\~ Закон України «Про захист\~прав споживачів»\~від 12.05.1991\~№1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Отже, відповідач в повній мірі проінформував позивачку про умови надання фінансового кредиту відповідно до вимог чинного законодавства. Твердження позивачки про те, що вона не мала можливості детально ознайомитися з умовами кредитування перед укладенням кредитного договору, не підтверджено жодними доказами, а тому не беруться судом до уваги. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, відповідачем виконано умови договору в частині видачі позичальнику грошових коштів у сумі 2500,00 грн. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивачка підтвердила свою поінформованість з умовами договору та погодилася з ними. Отже, аналізуючи спірний договір №55374, в сукупності з нормами Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ч.1 ст.215, ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених нормами чинного законодавства, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивачка погодилась з його умовами, перерахування на рахунок позивача кредитних коштів ніким не оспорюється, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності, підстав для визнання недійсним договору, судом не встановлено. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм, встановлених ст.18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)суд зазначає наступне. Згідно з ч.1, ч. 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5.10 кредитного договору, за користування позичальником кредитом після спливу строку повернення кредиту, кредитором можуть бути нараховані позичальнику проценти за користування кредитом. Проценти, передбачені даним пунктом нараховуються кредитором позичальнику за користування кредитом у разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених договором протягом 30 календарних днів з дати, наступної за датою, визначеною сторонами, як датою виконання зобов`язань. Отже, вказаним пунктом встановлена відповідальність за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання. При належному виконанні договірних зобов`язань і дотриманням позичальником принципу добросовісності, положення п.5.10 кредитного договору не застосовуються. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вимога позивача про визнання кредитного договору недійсним, виходячи з умов п.5.10 договору, задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем абз. 5, 11 ч.2 ст.\~8\~Закону України\~«Про захист\~персональних даних» суд зазначає наступне. Відповідно до п.27 Договору, який підписаний сторонами, укладаючи цей договір позичальник підтверджує, що надає згоду кредитору поширювати його персональні дані та/або здійснювати їх передачу чи надання доступу до них третім особам у випадках, передбачених чинним законодавством України та/або договорами, що укладені (будуть укладені) між позичальником та кредитором. Без письмової згоди позичальник надає право кредитору передавати його персональні дані для обробки третім особам та здійснювати відносно його персональних даних будь-які інші дії, якщо це пов`язано з виконанням укладених між позичальником та кредитором договорів та /або із захистом прав кредитора за ним. Згідно з абз.8 ч.1 ст.2\~Закону України\~«Про захист\~персональних даних»\~№ 2297-VI\~від 01.06.2010, персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Згідно з п.5, 11 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», суб`єкт персональних даних має право, зокрема, пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.10 Закону України\~«Про захист\~персональних даних», використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Згідно п.3 ч.1 ст.11 Закону України\~«Про захист\~персональних даних», підставами для обробки персональних даних є, зокрема, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Тобто, відкликання згоди можливе стосовно майбутньої обробки персональних даних. А тому твердження позивача щодо позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних не відповідають дійсності, і відтак вимога позивачки про визнання Кредитного договору недійсним, зважаючи на умови п.27 договору, задоволенню не підлягає. Таким чином, суд приходить до висновку, що кредитний договір №55374 від 01 липня 2016, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання та обробка персональних даних не порушують вимог Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed