Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання об'єктом права спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, а також про усунення перешкод у здійсненні неї права користування вказаною квартирою шляхом зобов'язання [PERSON] передати їй ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні квартирою як об'єктом права спільної власності. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Протокольною ухвалою суду від 21.06.2016 р. до спільного розгляду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], в якому [PERSON] просить визнати за ним право приватної власності на спірну квартиру [ADDRESS], посилаючись на те, що спірна квартира хоча і набута сторонами в період шлюбу однак за кошти, які належали йому особисто. В судовому засіданні [PERSON] та її представник доводи основної позовної заяви підтримали в повному обсязі, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечили, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, подав заяву про відкладення розгляду справи за станом здоров'я на підтвердження чого до матеріалів справи долучив направлення на планову госпіталізацію від 22.02.2017 р. Суд при вирішенні питання про можливість розгляду справи у відсутність [PERSON] приймає до уваги наступні обставини. Згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Практика Європейського суду з прав людини (рішення у справі Федорова проти України від 12.05.2011 р., рішення у справі Воловик проти України від 24.02.2011 р., рішення у справі Ревунець проти України від 17.02.2011 р., рішення у справі Рудніченко проти України від 11.07.2013 р., рішення у справі Кирилюк проти України від 06.10.2011 р.) зазначає про те, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів. Крім того, Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративне правопорушення» наводить аналогічні твердження і крім іншого зазначає, що оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов'язків, існування випадків зловживання процесуальними правами, тощо. Як вбачається з матеріалів справи саме за клопотаннями [PERSON] в зв'язку з оголошенням ним в судовому засіданні наміру укласти угоду з фахівцем у галузі права, з метою забезпечення його права на правову допомогу, та через його стан здоров'я розгляд справи відкладався 05.02.2016 р., 21.06.2016 р., 02.08.2016 р., 08.11.2016 р., 26.01.2017 р., 01.02.2017 р. Разом з тим, починаючи з 15.12.2015 р. [PERSON], будучи достовірно обізнаним про відкриття провадження у даній справі мав достатньо часу та можливостей укласти угоду з фахівцем у галузі права. При цьому, отримання ним направлень на періодичні госпіталізації напередодні судових засідань та відсутність належних та допустимих доказів саме про таку госпіталізацію, суд розцінює як неналежну процесуальну поведінку [PERSON], спрямовану на затягування розгляду справи, строк розгляду якої вийшов за межі розумного, через зловживання [PERSON] своїми процесуальними правами. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність [PERSON] Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.11.1995 р. між сторонами - [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2015 р., що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Також вказаним рішенням встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з жовтня 2011 р., з даного часу сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Також судовим розглядом встановлено, що 15.12.1997 р., тобто в період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.1997 р. на ім'я [PERSON] придбана квартири [ADDRESS]. що підтверджується довідкою КМБТІ від 06.04.2016 р. КВ-2016 № 13216. Згідно ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004 р., майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За правилами ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 СК України, чинного з 01.01.2004 р., визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно матеріалів справи [PERSON] в період шлюбу, а саме березень 1990 р. - березень 1997 р. працювала на посаді економіста «Укрзалізничпостач», отримувала заробітну плату та мала певні власні накопичення. Крім того, як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири 27.12.1994 р. [PERSON] продала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] за 10000000 крб. Згідно доводів [PERSON], які [PERSON] в належний спосіб не спростовані, спірна квартира була придбана за спільні кошти з [PERSON] Таким чином, доводи [PERSON], що спірна квартира була придбана ним 15.12.1997 р. виключно за власні кошти від продажу належної йому на праві власності квартири [ADDRESS] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Отже, квартира [ADDRESS] з підстав, передбачених ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України є об'єктом права спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі за спільні кошти на підставі договорів, укладених [PERSON] в інтересах сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає із змісту ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, сторони мають рівні частки, розмір яких становить 1/2 частки спірної квартири. Щодо позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні ним права користування спірною квартирою, то наразі такі вимоги є безпідставними, належними та допустимим доказами в розумінні положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України щодо не підтверджені, в зв'язку з чим, задоволенню не підлягають. З урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин щодо придбання спірної квартири в період шлюбу за спільні кошти, зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права приватної власності на спірну квартиру з тих підстав, що спірна квартира хоча і набута сторонами в період шлюбу однак за кошти, які належали йому особисто, є безпідставними та задоволенню не підлягають. При цьому, не мають правового значення для вирішення питань цього розгляду доводи [PERSON], що судовим рішенням від 28.09.2012 р. для колишнього нині подружжя [PERSON] та [PERSON] встановлено режим окремого проживання, а рішенням суду від 21.07.2015 р., [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та її знято з місця реєстрації за вказаною адресою, оскільки даними рішеннями права власності колишнього подружжя на майно, придбане в період шлюбу не вирішувалося.

Outcome: partial