Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (а.с.32-35), в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] та встановити факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що 19 грудня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Донецької області Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , актовий запис № 355. Від шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею. Спору з приводу виховання та місця проживання дитини між ними немає. З вересня 2019 року вони припинили сумісне проживання та шлюбні відносини через різні погляди на спільне сімейне життя, на здійснення прав та виконання взаємних обов`язків подружжя, що стало чинником постійного негативного емоційного напруження. Систематичне зловживання відповідачем алкогольними напоями та його зневажливе ставлення до її індивідуальності, її звичок та уподобань, фактичне усунення її від спільного вирішення важливих питань сімейного життя стали причиною виникнення у неї стійкого внутрішнього дискомфорту. Через часті суперечки, сварки та давні взаємні образи вони відділилися один від одного, стали чужими одне одному людьми. З вказаного часу вони сумісно не проживають, фактично припинили сімейні відносини, не пов`язані спільним побутом, не дбають про матеріальне забезпечення сім`ї, не визначають та не розподіляють між собою сімейних обов`язків, не опікуються одне за одним як подружжя, не вирішують спільно жодного питання. Вона окремо від відповідача веде домашнє господарство та самотужки дбає про матеріальне забезпечення себе і сина. Після припинення сумісного проживання їх пов`язує лише батьківські обов`язки щодо піклування та виховання сумісної малолітньої дитини. Спроби знайти порозуміння та налагодити спільне сімейне життя не дали ніякого результату. Вважає, що їх сім`я розпалась остаточно, зберегти її неможливо, строк на примирення не потрібний. За час шлюбу вони придбали спільне майно - автомобілі, побутову техніку та інше. Крім того, вже після фактичного припинення з вересня 2019 року сімейних відносин з відповідачем, вона працювала, отримувала власний дохід, за рахунок якого для облаштування їх спільного з сином побуту придбавала меблі, побутові пристрої та інше майно. І цей дохід, і придбане на нього майно вона вважає своєю власністю, адже відповідач проживав окремо, не здійснював ні трудових, ні грошових витрат для його здобуття. Вона має намір розділити з відповідачем спільне майно. Для справедливого поділу майна, набутого до розірвання шлюбу, їй потрібно буде на засадах змагальності сторін довести в суді факт її окремого від відповідача проживання у період з вересня 2019 року до моменту розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву (а.с.47-48), в якому позовні вимоги визнав в повному обсязі. Зокрема вказав, що дійсно понад двох років він не проживає разом із позивачкою. Причинами припинення шлюбних відносин стали різні погляди та відсутність порозуміння з багатьох питань сімейного життя. До того ж з початку 2019 року у нього виникли проблеми з роботою, він став зловживати спиртними напоями. Дедалі частіше стали виникати сварки. Часті сварки, роздратованість, постійне емоційне напруження, взаємні образи згодом призвели до охолодження почуттів та взаємної відчуженості. Через деякий час дружина наполягла, щоб він припинив проживання в орендованій ними квартирі. Після чергової сварки, приблизно влітку 2019 року, він був вимушений зібрати речі та переїхати в інше житло. З того часу спільного бюджету, спільного домогосподарства вони не ведуть. Спілкуванню із сином, участі у його вихованні дружина не перешкоджає. За можливості він надає кошти на утримання дитини. Оскільки сім`я розпалася давно, він визнає позовні вимоги, не заперечує проти розірвання шлюбу. Вважає, що це найкраще відповідатиме інтересам дитини, адже батьки, які мають змогу влаштовувати своє особисте життя незалежно одне від одного, мають набагато менше приводів для сварок і суперечок, свідками яких, нажаль, була дитина. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25.08.2021 відкрито провадження у цій справі, справу призначено до підготовчого судового засідання, відповідачу встановлений строк на подання відзиву на позовну заяву (а.с.43-44). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2021 року підготовче провадження у цій справі закрито, справу призначено до судового розгляду, вирішено питання про виклик та допит свідків (а.с.60). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, категорично наполягав на розірванні шлюбу, просив також встановити факт проживання позивачки разом із дитиною окремо від відповідача, починаючи з вересня 2019 року й до теперішнього часу, у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розгляд справи проводити у його відсутність. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. За ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 6 вказаної статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Згідно із ч. 3 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 19 грудня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 19 грудня 2012 року складено відповідний актовий запис за №355, після реєстрації шлюбу чоловік та дружина прізвище не змінювали (а.с.14). Подружжя має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Сторони мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Фактично мешкають окремо за іншими різними адресами в м. Київ, дитина проживає з матір`ю, що визнається сторонами. Спору з приводу виховання та місця проживання дитини між сторонами не має. Подружні відносини між сторонами припинені у вересні 2019 року у зв`язку із сварками, які виникли на ґрунті зловживання відповідачем спиртними напоями. Примирення і збереження сім`ї є неможливим, що сторони виклали у заявах по суті справи. Факт окремого проживання позивачки разом із дитиною від відповідача з вересня 2019 року й до теперішнього часу, у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин, знайшов своє підтвердження у сукупності досліджених доказів по справі. Так, свідок [PERSON] , брат позивачки, у судовому засіданні пояснив, що у подружжя були погані відносини та з вересня 2019 року вони проживають окремо один від одного в м. Києві. Речей відповідача в квартирі позивачки не має. Свідок [PERSON] , дружина брата позивачки, у судовому засіданні пояснила, що подружжя не проживає разом близько двох років, з серпня-вересня 2019 року. З відповідачем вона майже не знайома. З позивачкою бачаться в м. Костянтинівка Донецької області, коли та приїздить до міста, а також кілька разів була у неї в м. Києві. Дитина також говорила їй, що батько приходить його відвідувати. Свідок [PERSON] , знайома позивачки, у судовому засіданні пояснила, що знає позивачку по роботі з 2016 року. [PERSON] проживає в м. Києві, за необхідності приїздить до м. Костянтинівки Донецької області. Приїздить сама, чоловіка в розмовах не згадувала. Позивачка казала їй, що відносини із чоловіком не склалися, справа йде до розірвання шлюбу, разом не проживають два роки. Одного разу вона (свідок) була у гостях у позивачки та чоловічих речей в житлі позивачки не бачила. Отже, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Враховуючи повне визнання позову відповідачем, а також ту обставину, що таке визнання не суперечить діючому законодавству і не порушує права інших осіб, а також те, що в судовому засіданні було встановлено факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з вересня 2019 року, позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, у відповідності до ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачці підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що дорівнює в загальній сумі 908,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved