Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила суд про виділення їй 2/3 квартири [ADDRESS], вартістю 200000,00 грн., та про виділення відповідачу 1/3 вказаної квартири, вартістю 100000,00 грн. Позов мотивувала необхідністю поділу майна, а також потребою у відступленні від принципу рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки з нею проживають діти. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що запропонований позивачем поділ спільного майна подружжя якнайкраще забезпечить інтереси дітей, які проживають з матір'ю та водночас не позбавить відповідача частки у майні і права проживання у квартирі. Просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подала достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про його перегляд та права на справедливий розгляд справи. Це витримає необхідний баланс між правом позивача на розумний строк розгляду справи та правом відповідача на участь у справі, якщо у нього були реальні перешкоди цим правом скористатися. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування вимог позову, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із досліджених обставин справи випливають сімейні правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Судом, згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 14 квітня 2011 року, копія якого міститься в матеріалах справи, встановлено, що сторони перебували у шлюбі в період з 20.12.1993 року по 26.04.2011 року, а квартира [ADDRESS], за посвідченим державним нотаріусом Стецьків М.І. договором купівлі-продажу від 22 січня 2001 року придбана подружжям 22 січня 2001 року, тобто в період перебування їх у шлюбі (а.с.а.с. 4, 11). Таким чином суд вважає, що обставина набуття квартири у шлюбі доведена у судовому засіданні вищезазначеними доказами, і ця квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 22 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Оскільки позивач через свого представника, який є фахівцем у галузі права, не заявила про призначення експертизи для визначення вартості майна на час розгляду справи та можливості поділу майна в натурі, суд вважає, що, відповідно, слід враховувати вартість спірної квартири на день купівлі її подружжям - укладення договору купівлі-продажу 22 січня 2001 року, а майно розділити на ідеальні частки (а.с. 4). Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи відсутність можливості призначення експертизи для визначення вартості майна, у зв'язку з відсутністю заяви про її призначення від осіб, які взяли участь у справі, суд вважає, що це майно між сторонами слід розділити з врахуванням пропозицій самих сторін, зокрема, позивача. В даному випадку суду вбачає підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі рухомого майна, оскільки у батька наявна заборгованість по утриманню дітей, а позивач та діти не позбавлені права на таке утримання. Відповідно до довідки № 02-19/4420 від 03.03.2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] становить 44100,00 грн. (а.с. 16-17). При поділі квартири суд виходив з принципу відступлення від рівності часток з метою захисту прав та інтересів дітей подружжя, які проживають у квартирі, хоча в даний час є повнолітніми. Також суд враховував наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів за період до їхнього повноліття, що призвела до повного матеріального утримання дітей матір'ю. Таким чином, для запобігання порушенню прав та інтересів одного з подружжя, суд вважає, що виділення [PERSON] у власність 1/3 частки спільної квартири не позбавить його права проживати у квартирі, однак є справедливим щодо трьох інших членів сім'ї - матері та двох дітей, які проживають у квартирі та утримували себе самостійно за відсутності матеріальної допомоги від відповідача. При цьому, суд вважає, що у встановленні вартості виділених часток квартири, що фактично є визначенням вартості цієї квартири, позивачу слід відмовити, оскільки доказів саме такої вартості спірного майна суду не представлено. З підстав відсутності визначення вартості квартири, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з вартості майна, вказаної в посвідченому державним нотаріусом Стецьків М.І. договорі купівлі-продажу квартири від 22 січня 2001 року, а саме 22734,00 грн. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі, що не перевищує 0,1 % вартості виділеного відповідачу майна, зокрема частки квартири, тобто мінімальний розмір судового збору, встановлений на день подання позову. На підставі наведеного, ст.ст. 8, 24, 55, 124 Конституції України, ч. 2 ст. 15, 372 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ст. 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial