Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вимоги позову мотивувала тим, що зареєструвала шлюб з відповідачем 15 вересня 1990 року. Неповнолітніх дітей від шлюбу немає. Основною причиною розірвання шлюбу є несумісність характерів, загострення відносин з відповідачем, який повідомив їй що підтримує зв'язки з іншою жінкою та у вересні 2016 року, забравши всі свої речі, покинув місце їх спільного проживання. Вважає, що примирення і збереження шлюбу між ними неможливе. Просить шлюб розірвати. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Просила задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не зявився з не відомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про день та час слухання справи. З урахуванням думки позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи Свідоцтва про укладення шлюбу Серія ІІІ-ЕД № 288545 від 15 вересня 1990 року, сторони 15 вересня 1990 року зареєстрували шлюб у Трьохізбенській сільській радй Слов'яносербського району Луганської області, актовий запис за № 32 (а.с. 3). Позивач стверджує, що шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Тому, такий шлюб зберігати недоцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, неповнолітніх дітей у них немає, а тому шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 15 вересня 1990 року Трьохізбенською сільською радою Слов'яносербського району Луганської області, актовий запис за № 32, слід розірвати. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved