Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, зазначивши, що 26.03.2015 року відповідачі, які діяли разом, позичили у неї кошти у розмірі 100000,00 грн., під три процента в місяць, зобовязавшись виплачувати проценти щомісячно в розмірі 3000,00 грн., та повернути позику у строк до 30 вересня 2015 року. Зобовязання щодо сплати процентів відповідач [PERSON] виконувала вчасно та повно, а тому 24.07.2015 року було укладено Додаткову угоду до Договору позики від 26.03.2015 року, в якій визначався розмір позики в 250000,00 грн., проценти щомісячні по 8500,00 грн. та строки повернення позики до 30.03.2016 року - 100000,00 грн.; до 30.07.2016 року - 150000,00 грн. В день повернення першої частини позики, відповідачі попросили перенести терміни повернення позики, на що позивач погодилася і 30.03.2016 року уклали Додаткову угоду до Договору позики від 26.03.2015 року, в якій визначався розмір позики в 250000,00 грн., проценти щомісячні по 8500,00 грн. та строки повернення позики - до 30.09.2016 року, з останнім платежем позики в розмірі 258500,00 грн., однак взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу в строк відповідачі не виконали. В послідуючому, позивач через нотаріуса передала відповідачу [PERSON] заяву-вимогу про повернення позики, проте відповіді на свою заяву так і не отримала. Зазначає, що Договір позики укладався [PERSON] в інтересах сімї, отримане за договором використано на потреби сімї, станом на 31.01.2017 року кошти позивачу так і не повернуті, в силу чого, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь кошти в сумі 349027 грн. 00 коп., з яких 250000 грн. сума неповернутої позики, 85000 грн. - проценти за користування позикою з квітня 2016 року по січень 2017 року; 11 500,0 грн. - інфляційних, 2 527,00 грн. - річних процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, взявши до уваги відсутність заперечення з боку позивача про можливий заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], підтримала заявлені позовні вимоги, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві, додатково зазначивши, що був укладений договір позики на строк до 30.09.2015 року, згодом була укладена додаткова угода в липні 2015 року та в березні 2016 року із іншими строками повернення. Зазначила, що дія договору поширюється і на другого з подружжя, а саме відповідача [PERSON], який був ініціатором звернення за позикою та готував текст договору позики, а також із тих підстав, що в поданій нотаріусу заяві щодо надання згоди дружині на отримання позики, [PERSON] особисто зазначив, що такі договори укладаються в інтересах сім'ї, при цьому, після укладення всіх додаткових угод [PERSON] надіслав лист про готовність взяти на себе зобовязання щодо виконання зобовязань дружини. Просила позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою (оголошення в пресі) про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявилася, повідомлення про причини своєї неявки та заяву про розгляд справи за її відсутності суду не надіслала, в силу чого, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, що регламентується ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, проте надав суду письмові заперечення на позов (а.с. 100-104), в яких зазначив, що жодного письмового погодження чи дозволу на укладення відповідного договору позики він не надавав. Про укладання його колишню дружиною відповідних додаткових угод, якими змінювались розміри позики та строк дії договору, йому стало відомо задовго після їх укладання, згоди на що він не надавав і про цілі, на які були отримані дані кошти, він не повідомлявся. Щодо його листа-повідомлення про готовність виконати зобовязання його колишньої дружини то це не є визнанням боргу, або доказом того, що позика була використана в інтересах сім'ї, а є його сумлінним громадянським реагуванням на відповідні вчинки колишньої дружини. Розрахунок, наданий позивачем, не визнає. Вважає, що після закінчення строку дії договору, позивач не мав права нараховувати жодних винагород та процентів. Також вважає, що він не повинен бути відповідачем по даному позову. Суд вивчивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, визначив, встановив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до договору позики від 26.03.2015 року, укладеного між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, зазначено, що позикодавець передала у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень, а позичальник зобовязалась повернути позикодавцеві суму грошових коштів на умовах, що визначено цим договором, сплачуючи три проценти щомісячно за користування позикою, з кінцевим строком дії договору 30.09.2015 року включно. Згідно п. 6.1. Договору позика забезпечується майном позичальника, яке передається у іпотеку позикодавцеві, а саме: земельна ділянка площею 0,2168 га, яка знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький район, с. Лука-Мелешківська, вул. Тиврівське шосе, б/н (т.1, а.с. 7-8). Згідно Договору іпотеки від 26.03.2015 року, укладеного між [PERSON] як Іпотекодержателем та [PERSON] як Іпотекодавцем, вказано, що Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в заставу нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2168 га, кадастровий номер: 0520682803:02:011:0081, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький район, с. Лука-Мелешківська, вул. Тиврівське шосе, б/н, в забезпечення взятих на себе зобовязань щодо повернення грошей, переданих за Договором позики від 26.03.2015 року з усіма змінами і доповненнями до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, укладеного між сторонами цього договору (т. 1, а.с. 197-200). Зміст заяви [PERSON] від 26.03.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON], вказує, що [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на підписання договору позики грошових коштів та передачу в іпотеку [PERSON], а саме: земельну ділянку площею 0,2168 га, кадастровий номер: 0520682803:02:011:0081, яка знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький район, с. Лука-Мелешківська, вул. Тиврівське шосе, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, до повного погашення боргових зобовязань за договором позики. Крім цього, зміст даної заяви містить зазначення про те, що [PERSON] дозволяє, у разі необхідності, укладати договори про внесення змін до договорів позики та іпотеки або розірвати такі договори на умовах на власний розсуд дружини. Також в даній заяві зазначено, що основні умови договору іпотеки та договору позики [PERSON] відомі, договори, які укладаються його дружиною цілком відповідають інтересам їхньої сімї (т. 1, а.с. 217). Таким чином, суд встановив, що 26.03.2015 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, був укладений договір позики, розмір якої становив 100 000 грн. 00 коп., зі сплатою трьох процентів щомісячно за користування позикою, з кінцевою датою строку дії договору 30.09.2015 року включно, при цьому умови даного договору були відомі [PERSON], який в нотаріально посвідченій заяві зазначив, що укладені його дружиною договори позики та іпотеки повністю відповідають інтересам їхньої сім'ї. А тому, суд вважає, що в розумінні вимог ч. 3 ст. 61, ст. 63, ч. 1, ч. 4 ст. 65 СК України, відповідний договір позики від 26.03.2015 року в частині зобовязання повернути позикодавцю в строк до 30.09.2015 року позику в розмірі 100 000 грн. 00 коп. та передбачений щомісячний розмір процентів за користування позикою в зазначений строк створює також відповідні обовязки і для [PERSON]. Додаткова угода від 24.07.2015 року до договору позики від 26.03.2015 року, укладена між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, зазначає, що сторони домовилися внести зміни до Договору позики від 26.03.2015 року, внісши зміни, зокрема в п. 2.1., п. 4.1. та п. 4.2., зазначивши, що розмір позики становить 250000,00 грн. (п. 2.1. Договору), визначивши розміри та строки сплати позики, а саме: до 30.08.2015 року 8500,00 грн.; до 30.09.2015 року 8500,00 грн.; до 30.10.2015 року 8500,00 грн.; до 30.11.2015 року 8500,00 грн.; до 30.12.2015 року 8500,00 грн.; до 30.01.2016 року 8500,00 грн.; до 29.02.2016 року 8500,00 грн.; до 30.03.2016 року 108500,00 грн.; до 30.04.2016 року 5500,00 грн.; до 30.05.2016 року 5500,00 грн.; до 30.06.2016 року 5500,00 грн.; до 30.07.2016 року 155500,00 грн. (п. 4.1 Договору), змінивши строк дії договору до 30.07.2016 року включно (т. 1, а.с. 9). Додаткова угода від 30.03.2016 року до договору позики від 26.03.2015 року, укладена між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, зазначає, що сторони домовилися внести зміни до Договору позики від 26.03.2015 року, внісши зміни, зокрема в п. 2.1., п. 4.1. та п. 4.2., зазначивши, що розмір позики становить 250000,00 грн. (п. 2.1. Договору), визначивши розміри сплати позики, а саме: до 30.04.2016 року 8500,00 грн.; до 30.05.2016 року 8500,00 грн.; до 30.06.2016 року 8500,00 грн.; до 30.07.2016 року 8500,00 грн.; до 30.08.2016 року 8500,00 грн.; до 30.09.2016 року 258500,00 грн. (п. 4.1 Договору), змінивши строк дії договору до 30.09.2016 року включно (т. 1, а.с. 10). Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що відповідач [PERSON] був обізнаний із умовами відповідних додаткових угод, укладених [PERSON] 24.07.2015 року та 30.03.2016 року, якими вносилися зміни в істотні умови договору позики. При цьому, зазначення [PERSON] в відповідній нотаріально посвідченій заяві в день укладання договору позики та іпотеки про надання дозволу [PERSON] укладати договори про внесення змін до договору позики носить загальний характер і не може сприйматись як дозвіл на укладення існуючих в часі конкретних відповідних додаткових угод про зміну істотних умов договору позики, які безпосередньо впливають та збільшують обсяг відповідальності особи за таким правочином, яка не є його стороною, однак, в силу вимог СК України, може нести відповідальність за виконання стороною такого договору взятих на себе зобовязань. Надання дозволу дружині на можливе в майбутньому вчинення відповідних правочинів, не може бути безумовною та абсолютною ознакою того, що [PERSON] не повинен в момент укладання відповідних договорів бути обізнаним про умови таких правочинів, якщо ставиться питання про можливе виникнення у нього обовязків за такими правочинами, адже аналіз норм ч. 3, ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави вважати про наявність обовязкової обізнаності обох із подружжя як про укладені відповідні договори, так і про одержане майно за укладеними договорами з послідуючим його використанням в інтересах сім'ї, що при реальному настанні зазначених обставин виключає можливу необізнаність другого із подружжя про їх існування. Окрім того, правочин, за яким у особи виникають певні обовязки, повинен бути погоджений такою особою, що випливає із норм, зокрема, ч.4 ст. 202 ЦК України. В силу чого, письмова згода одного із подружжя на укладення іншим подружжям відповідного договору, який буде створювати обовязки для обох із подружжя повинна надаватись стосовно конкретного правочину, підтверджуючи обізнаність про його укладання з погодженням його істотних умов. Крім цього, суд звертає увагу на те, що згідно копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2016 року, яке набрало законної сили, шлюб [PERSON] з [PERSON] розірвано, що вказує на те, що укладена [PERSON] 30.03.2016 року відповідна додаткова угода до договору позики укладалась після розірвання шлюбу з [PERSON], а відтак, в будь-якому разі, не може створювати жодних обовязків, в розумінні вимог СК України, для [PERSON] як для другого із подружжя. (а.с. 39). А тому, за даних обставин, суд вважає, що суду не надано достатніх доказів того, що в розумінні вимог ч. 3 ст. 61, ст. 63, ч. 1, ч. 4 ст. 65 СК України укладені позичальником [PERSON] додаткові угоди до договору позики створюють також відповідні обовязки і для [PERSON] як другого із подружжя, оскільки не доведено належними та допустимими доказами як обставини обізнаності [PERSON] про укладання відповідних додаткових угод та надання письмової згоди на їх укладання, так і те, що кошти за такими правочинами були одержані та використанні в інтересах сім'ї, при цьому укладена [PERSON] 30.03.2016 року відповідна додаткова угода до договору позики укладалась після розірвання шлюбу з [PERSON], а відтак, в будь-якому разі, не може створювати жодних обовязків в розумінні вимог СК України для [PERSON] як для другого із подружжя. В силу чого, при вирішенні даних спірних правовідносин, суд виходить із того, що відповідач [PERSON], в розумінні вимог ч. 3 ст. 61, ст. 63, ч. 1, ч. 4 ст. 65 СК України, повинен відповідати перед позивачем за зобовязаннями відповідача [PERSON] в частині виконання умов відповідного договору позики щодо повернення позики в розмірі 100 000 грн. 00 коп. та передбачених договором позики процентів за користування позикою в період з 26.03.2015 року по 30.09.2015 року, при цьому відповідач [PERSON] повинна відповідати перед позивачем в частині виконання умов відповідного договору позики, з врахуванням укладених нею відповідних додаткових угод, зокрема щодо повернення позики в розмірі 250 000 грн. 00 коп. та передбачених договором позики процентів за користування позикою в період з 26.03.2015 року по 30.09.2016 року. Зміст заяви [PERSON] від 07.12.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу [PERSON], зазначає, що [PERSON] вимагає у гр. [PERSON] повернути їй на протязі 10 днів кошти у сумі 258500,00 грн., згідно умов договору позики від 26.03.2015 року та додаткових угод до нього від 24.07.2015 року та 30.03.2016 року, укладених між ними. В разі не виконання вимоги [PERSON] матиме право звернутися до суду для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,2168 га, кадастровий номер: 0520682803:02:011:0081, яка знаходиться за адресою: Вінницька обл., Вінницький район, с. Лука-Мелешківська, вул. Тиврівське шосе, б/н (т. 1, а.с. 11, 12). Копія листа-повідомлення від 28.11.2016 року, вказує, що [PERSON] повідомив [PERSON] про готовність взяти на себе виконання зобовязань його колишньої дружини [PERSON], які виникли внаслідок укладення між ними договору позики від 26.03.2015 року, вказавши на способи виконання зобовязань та повідомивши, що рішенням Вінницького міського суду від 19.01.2016 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. (т. 1, а.с. 14). Суд звертає увагу на те, що готовність [PERSON] взяти на себе виконання зобовязань його колишньої дружини [PERSON] перед [PERSON], які виникли в наслідок укладення відповідного договору позики, - не є достатньою правовою підставою, в розумінні дії норм ст. 520, 521 ЦК України, для виникнення у [PERSON] обовязків по виконанню відповідного договору позики. Зміст розписок наданих [PERSON], зазначають, що остання отримала кошти від [PERSON] згідно договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON], за квітень 2016 року в сумі 8500,00 грн., за червень 2016 року в сумі 8500,00 грн., за липень 2016 року в сумі 8500,00 грн., за серпень 2016 року в сумі 8500,00 грн. (т.1, а.с. 114, 117, 118, 119). Суд не бере до уваги при ухваленні рішення та відхиляє як доказ сплати позики надану суду копію квитанції «Приватбанка» на суму до зарахування 7470,00 грн. (т. 1 а.с. 116), оскільки з такого доказу не вбачається належного підтвердження, що відповідні кошти перераховувались в рахунок виконання відповідного договору позики. Таким чином, суд встановив, що [PERSON] в період часу з 01.04.2016 року по 01.09.2016 року виконав перед позивачем [PERSON] відповідні зобовязання своєї колишньої дружини [PERSON] шодо повернення суми позики в загальному розмірі 34 000 грн. 00 коп. Враховуючи текст п. 1 Додаткової угоди від 30.03.2016 року до договору позики від 26.03.2015 року, яким було внесено зміні в п. 4.1. договору позики, в результаті чого позичальник зобовязувався сплачувати позикодавцю щомісячно в розмірі 8 500 грн. 00 коп. саме позику, а не проценти за користування позикою, з огляду на текст зазначених вище розписок про отримання [PERSON] від [PERSON] щомісячних коштів в розмірі 8 500 грн. 00 коп. без зазначення, що ці кошти сплачуються як проценти за користування позикою, що дає суду підстави вважати, що за відповідні місяці, вказані в розписках, [PERSON] в рахунок виконання відповідних зобовязань своєї колишньої дружини [PERSON] сплачував [PERSON] саме суму позики, а не проценти за користування позикою, в силу чого сума позики, яку [PERSON] зобовязана повернути [PERSON] на виконання відповідного договору позики, повинна зменшитись на відповідну суму коштів, сплачених [PERSON], що в свою чергу, повинно також враховуватись при визначенні суми щомісячних процентів за користування позикою у відповідний період. Так, із наданих суду та досліджених доказів, вбачається, що станом на 27.04.2016 року позикодавцю [PERSON] було повернуто за квітень місяць 2016 року суму позики згідно укладеного договору позики та додаткових угод до нього в розмірі 8 500 грн. 00 коп., в силу чого основний розмір позики в зазначений період становить 241 500 грн. 00 коп. (250 000 8 500), а відтак сума щомісячних трьох процентів за користування позикою по 26 число кожного місяця (договір позики від 26 числа та передбачає щомісячні сплати процентів) за квітень місяць 2016 року ( 26 днів, оскільки додатковими угодами був змінений графік сплати по 30 число кожного місяця) становить 6279 грн. 00 коп. (241500 х 3% / 30 х 26). Належних та допустимих доказів того, що за травень місяць 2016 року позика віддавалась, судом не встановлено, а тому в даний період нараховуються лише щомісячні проценти за користування позикою в розмірі 7245 грн. 00 коп. (241500 х 3%). За червень місяць 2016 року (з 26.05.2016 по 26.06.2017) було повернуто позику в розмірі 8500 грн. 00 коп., в силу чого основний розмір позики в зазначений період становить 233 000 грн. 00 коп. (241 500 8 500), а відтак сума щомісячних трьох процентів за користування позикою становить 6990 грн. 00 коп. За липень місяць 2016 року (з 26.06.2016 по 26.07.2017) було повернуто позику в розмірі 8500 грн. 00 коп., в силу чого основний розмір позики в зазначений період становить 224 500 грн. 00 коп. (233 000 8 500), а відтак сума щомісячних трьох процентів за користування позикою становить 6735 грн. 00 коп. За серпень місяць 2016 року (з 26.07.2016 по 26.08.2017) було повернуто позику в розмірі 8500 грн. 00 коп., в силу чого основний розмір позики в зазначений період становить 216 000 грн. 00 коп. (224 500 8 500), а відтак сума щомісячних трьох процентів за користування позикою становить 6480 грн. 00 коп. Належних та допустимих доказів того, що за вересень місяць 2016 року позика віддавалась, судом не встановлено, а тому в даний період нараховуються лише щомісячні проценти за користування позикою в розмірі 6480 грн. 00 коп. (216000 х 3%). І враховуючи умову п. 4.2. Додаткової угоди від 30.03.2016 року щодо кінцевого строку дії договору позики до 30.09.2016 року, а тому нарахування щомісячних процентів за користування позикою також підлягає і в період з 26.09.2016 року по 30.09.2016 року, тобто за 4 дні в розмірі 864 грн. 00 коп. (216000 х 3% / 30 х 4). Таким чином, враховуючи період, за який позивач просить стягнути з відповідачів проценти за користування позикою, а саме: з квітня 2016 року по січень 2017 року, враховуючи строк дії відповідного договору позики, а саме: по 30.09.2016 року, після закінчення якого втрачають дію і його умови, зокрема якими врегульовувались правовідносини щодо стягнення процентів за користування позикою, суд вважає, що проценти за користування відповідною позикою повинні стягуватись за період з квітня місяця 2016 року по 30.09.2016 року, при цьому, з огляду на зазначений вище розрахунок процентів у відповідний період часу, загальна сума процентів в даний період становить 41073 грн. 00 коп. Згідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зміст ч.1 ст. 1049 ЦК України прописує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Норма ст. 629 ЦК України прописує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Норма ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, зазначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України вказано, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Виходячи із наведеного, враховуючи, що відповідач [PERSON], в розумінні вимог ч. 3 ст. 61, ст. 63, ч. 1, ч. 4 ст. 65 СК України, повинен відповідати перед позивачем за зобовязаннями відповідача [PERSON] в частині виконання умов відповідного договору позики щодо повернення позики в розмірі 100 000 грн. 00 коп. та передбачених договором позики процентів за користування позикою в період з 26.03.2015 року по 30.09.2015 року, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства щодо розпорядження сторонами своїми правами на власний розсуд та розгляд справи судом в межах заявлених вимог, беручи до уваги те, що позивач просить суд стягнути проценти за договором позики в період з квітня місяця 2016 року по січень 2017 року, що виходить за межі відповідальності [PERSON] в даних правовідносинах, в силу чого суд вважає, що позовні вимоги стосовно відповідача [PERSON] підлягають до часткового задоволення зі стягненням з відповідача [PERSON] на користь позивача 100 000 грн. 00 коп., що становить суму коштів основного боргу позики станом на 12.01.2017 року (дата звернення до суду) згідно договору позики від 29.03.2015 року, укладеного між Король Л.Ю. та [PERSON] Разом з тим, враховуючи, що відповідач [PERSON] повинна відповідати перед позивачем в частині виконання умов відповідного договору позики, з врахуванням укладених нею відповідних додаткових угод, зокрема щодо повернення позики в розмірі 250 000 грн. 00 коп. та передбачених договором позики процентів за користування позикою в період з 26.03.2015 року по 30.09.2016 року, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства щодо розпорядження сторонами своїми правами на власний розсуд та розгляд справи судом в межах заявлених вимог, беручи до уваги те, що позивач просить суд стягнути проценти за договором позики в період з квітня місяця 2016 року по січень 2017 року, враховуючи строк дії відповідного договору позики, а саме: по 30.09.2016 року, після закінчення якого втрачають дію і його умови, зокрема якими врегульовувались правовідносини щодо стягнення процентів за користування позикою, враховуючи сплачену [PERSON] суму коштів позики в період часу з 01.04.2016 року по 01.09.2016 року в загальному розмірі 34 000 грн. 00 коп., в силу чого суд вважає, що позовні вимоги в частині відповідача [PERSON] підлягають до часткового задоволення зі стягненням з відповідача [PERSON] на користь позивача 216 000 грн. 00 коп. (250000 34000), що становить суму коштів основного боргу позики станом на 12.01.2017 року (дата звернення до суду) згідно договору позики від 29.03.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зі стягненням трьох процентів за користування позикою в період з квітня місяця по 30.09.2016 року в сумі 41073 грн. 00 коп. та 11500 грн. 00 коп. інфляційних втрат за неповернення основної суми позики за період з 01.10.2016 року по 01.12.2016 року, при цьому позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних в сумі 2527,39 грн. задоволенню не підлягають, оскільки база нарахування такої величини, наведена в наданому позивачем розрахунку, не відповідає дійсності, а суд не володіє достатніми спеціальними знаннями для правильного розрахунку даних величин, при цьому сторони не скористались правом звернення до суду із клопотанням про призначення по справі відповідної судової експертизи з метою правильного визначення сум відповідних величин. При цьому, з метою уникнення можливого подвійного стягнення з відповідачів на користь позивача суми коштів основного боргу позики, що в загальному розмірі становить 216 000 грн. 00 коп., враховуючи міру відповідальності кожного із відповідачів по виконанню їх зобовязань щодо сплати таких коштів, суд вважає за необхідне стягнути відповідні кошти в сумі 100 000 грн. 00 коп. на користь позивач солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON], а суму коштів в розмірі 116 000 грн. 00 коп. стягнути на користь позивача з [PERSON] Щодо розподілу судових витрат, то суд враховує надані позивачем докази сплати судового збору в розмірі 3490 грн. 27 коп. (т. 1 а.с. 1), квитанцію про оплату оголошення у пресі про виклик відповідача на суму 420 грн. 00 коп. (т.2 а.с. 61), крім цього суд частково враховує квитанцію про оплату правової допомоги в розмірі 5000 грн. 00 коп. та довідку-розрахунок понесених судових витрат за оплату правової допомоги, де зазначається про складання представником позивача позовної заяви протягом 5 годин, участь в суді першої інстанції протягом 3 годин та участь в апеляційному суді протягом одної години, що з огляду на норму ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та з огляду на часткове врахування судом тривалості написання позовної заяви, вказує на понесені позивачем витрати за оплату правової допомоги в розмірі 3000 грн. 00 коп., в силу чого суд вважає, що позивач поніс судові витрати в загальному розмірі 6910 грн. 27 коп. (3490,27+420,00+3000,00), які підлягають стягненню в порядку ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача [PERSON] на користь позивача - 4837 грн. 19 коп., а з відповідача [PERSON] на користь позивача - 2073 грн. 08 коп..

Outcome: partial