Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 02.04.2008 року між [PERSON] , як позичальником, та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»), як позикодавцем, було укладено кредитний договір № CSR0G0000000129. За умовами даного договору, йому було надано споживчий кредит у сумі 67300 гривень з терміном повернення 02.04.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та нею, [PERSON] укладено іпотечний договір предметом якого є житловий будинок по [ADDRESS] . Внаслідок невиконання [PERSON] умов зазначеного вище кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Городищенського районного суду Черкаської області до іпотекодавця [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Городищенського районного суду від 21.05.2012 року, позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Дане рішення ніким не змінене та не скасоване, проте іпотекодержатель його не привів у виконання та у 2016 році знову звернувся до Городищенського районного суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 року. Рішенням Городищенського районного суду від 28.12.2018 року дані позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2019 року, зазначене рішення суду першої інстанції змінене та скасоване в частині стягнення з відповідачів заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 року і стягненні судових витрат. В решті рішення залишене без змін. 02.11.2020 року вона отримала постанову старшого державного виконавця опису й арешту майна від 21.10.2020 року та постанову відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області від 27.10.2020 року винесену при примусовому виконанні виконавчого напису № 1678, що виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. на користь АТ КБ «ПриватБанк» щодо звернення стягнення на житловий будинок по [ADDRESS] . Оскільки виконавчий напис вчинено при наявності судового рішення ще у 2012 році ухваленому між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, він не підлягає до виконання та породжує спір. Враховуючи викладене, просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 17.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. зареєстрований в реєстрі за №1678, про звернення стягнення на житловий будинок по [ADDRESS] , яким забезпечено виконання кредитного договору № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на обґрунтування, наведені в позовній заяві. Окрім цього зазначила, що сума, зазначена у виконавчому написі нотаріуса є значно більшою, аніж встановлена судовими рішеннями Городищенського районного суду від 28.12.2018 року та апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2019 року в справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 року. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник позивача зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить їх відхилити, посилаючись на те, що 17.04.2018 року банком на ім`я боржника [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] за адресою, яка зазначена в кредитному договорі, договорі іпотеки було направлено письмову вимогу про усунення порушень та встановлений строк для їх усунення, 30 днів з дня направлення вимоги, проте вимога ними не була виконана. Метою повідомлення до відома їх про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом досудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. 17.10.2018 року приватним нотаріусом був вчинений виконавчий напис № 1678, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки за договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 року за рахунок коштів отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» станом на 13.07.2018 року в розмірі 145473,22 гривень. Як вбачається з позовної заяви жодних контррозрахунків, або доказів відповідності чи відсутності боргу перед банком, виконання зобов`язань за кредитним договором станом на день вчинення виконавчого напису, не надається, тобто позивачка належним доказами не спростовує, а ні факту заборгованості перед банком, а ні розміру боргу визначеного у виконавчому написі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач має безспірну заборгованість перед стягувачем, наявність рішення Городищенського районного суду від 22.05.2012 року у справі 2-321/2011 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» не позбавляє іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за грошовим зобов`язанням в позасудовому порядку шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки це окремі види звернення стягнення - звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Раніше прийняте рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Крім того, помилковим є твердження позивачки, що зі зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк реалізував своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки вказане рішення стосується не дострокового стягнення кредиту, а звернення стягнення на заставу, згідно з яким кредитна заборгованість погашається лише в межах вартості предмета застави. Нотаріус вчиняє виконавчий напис з суворим дотриманням ст. ст. 87,88 ЗУ «Про нотаріат» та п. 3.11, 3.2 гл. 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості, отже безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Справу просив розглядати без представника банку. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (м. Дніпро) Бондар І. М., в судове засідання не з`явилась, проте до суду надійшов лист, у якому вона просила розглядати справу у її відсутність. Суд, вислухавши представника позивача, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає наступне. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (п.3 ч.1 ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється ЗУ «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст.34 ЗУ «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 ЗУ «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Наведене повністю узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними в постанові від 15.01.2020 року в справі №305/2082/14-ц. Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №761/15949/17. З огляду на наведене та з урахуванням приписів наведених вище норм Закону, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними в постанові від 06.05.2020 року в справі №320/7932/16-ц. Згідно приписів ч.1 - ч.3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.1 - ч.2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч.1 - ч.2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст.ст.79,80, ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Всупереч вимог наведених вище норм закону, позивач у своїй позовній заяві, а її представник в судовому засіданні, посилаючись на те, що внаслідок невиконання позичальником [PERSON] умов зазначеного вище кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» уже зверталося до Городищенського районного суду Черкаської області з позовом до іпотекодавця [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням цього суду від 21.05.2012 року, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, недодали до цього позову належним чином завіреної копії вказаного рішення, а обмежились лише його ксерокопією з поміткою суду «..станом на 24.05.2012 року рішення в законну силу не вступило…». Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його посилання на те, що кредитор вже вирішував питання звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. При цьому, суд зазначає, що окрім названої, інших підстав в обґрунтування порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, стороною позивача наведено не було. Крім того, позивач та її представник, в позовній заяві та в судовому засіданні, відповідно, посилаючись на те, що у 2016 році ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до Городищенського районного суду з позовом до позичальника [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSR0G0000000129 від 02.04.2008 року та рішенням цього суду від 28.12.2018 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а постановою апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2019 року, зазначене рішення суду першої інстанції частково змінене, не надали суду належним чином завірених копій, ані рішення Городищенського районного суду від 28.12.2018 року, ані постанови апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2019 року. При цьому, не заперечуючи сам факт заборгованості перед кредитором, представник позивача посилаючись на те, що зазначеними судовими рішеннями встановлена інша, значно менша сума заборгованості позичальника перед кредитором, аніж та, що зазначена у виконавчому написі нотаріуса, жодного іншого доказу в підтвердження своїх стверджень, суду не надав. Надаючи оцінку зазначеним обставинам, суд притримується висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених в постановах від 15.01.2020 року в справі №305/2082/14-ц та від 21.04.2021 року у справі №761/15949/17 про те, що вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні ст.88 ЗУ «Про нотаріат» слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. Спір про право, який унеможливлює вчинення виконавчого напису і, як наслідок, зумовлює певну правову реакцію нотаріуса, міг вбачатися нотаріусом винятково із заяви боржника про зупинення виконавчого провадження, поданої відповідно до ч.4 ст.42 ЗУ «Про нотаріат» і обґрунтованої тим, що боржник звернувся до суду із відповідною позовною заявою про оспорювання заборгованості, а також на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження його позовної заяви. Але навіть такі обставини свідчили б про існування спору про право, проте не змінювали б правової характеристики цього виду заборгованості як безспірної. На інші обставини, які були б законною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач та її представник не посилалися. Таким чином, оскільки позивач та її представник у встановленому законом порядку не спростували належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, не надали доказів часткового чи повного погашення заборгованості, суд дійшов висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчого напису. З наведених вище підстав, позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed