Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Як доказ заявлених вимог вказує, що з відповідачем по справі вона перебувала у шлюбі, який розірвано Ківерцівським районним судом Волинської області від 21.12.2016 року. Від шлюбу народилося двоє дітей: донька [PERSON] та син [PERSON], [INFO], батьком якого у свідоцтві про народження записаний відповідач [PERSON], який у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. 22.02.2016 року між нею та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дітей, який 06.02.2017 року було розірвано. З врахуванням того, що відповідач постійно ухиляється від утримання дітей, добровільно сплачувати аліменти не бажає, тому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1500 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, від її представника [PERSON] до суду подано заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити, розгляд справи проводити без її участі, щодо задоволення заочного рішення не заперечує /а.с.49-56/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який був розірваний рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21.12.2016 року /а.с. 13/. Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], батьком яких згідно свідоцтв про народження є відповідач [PERSON] /а.с.6-7/. Згідно довідки про склад сімї №6077 від 01.12.2016 року, малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], проживають з позивачем та перебувають на її утриманні /а.с.14/. Разом з тим, батьками [PERSON] та [PERSON] 22.02.2016 року було укладено договір про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, який 06.02.2017 року було розірвано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] /а.с.8-9, 12/. Згідно ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у нього інших дітей. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В силу ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками свого обов'язку по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той із батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду із відповідним позовом і в такому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] та сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову 24.07.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Даний розмір є достатнім для задоволення розумних потреб дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної вимоги. За таких обставин з відповідача [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі п.1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved