Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» Міністерства оборони України про визнання незаконним звільнення,а саме: просить про визнати незаконними та скасувати накази Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» Міністерства оборони України №247 від 28.11.2016 року «Про звільнення з роботи [PERSON] » та №266 від 16.12.2016 року «Про внесення змін до наказу по центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» від 28.11.2016 року №247 «Про звільнення з роботи [PERSON] »; поновити [PERSON] на роботі в Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» Міністерства оборони України, на посаді, яка б згідно з висновками МСЕК не була протипоказана їй за станом здоров`я; стягнути з Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» Міністерства оборони України на її користь\~ середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 8000 грн. Позивач мотивує позов тим, що 18 липня 1995 року на підставі наказу №212 її прийняли на роботу в Трускавецький військовий санаторій на посаду економіста на місце особи, яка перебувала в декретній відпустці. 26.02.1996 року на підставі наказу № 68 Трускавецький військовий санаторій було перейменовано на Трускавецький центральний військовий клінічний санаторій. 10 березня 1998 року на підставі наказу № 73 від 18.03.1998 року її було переведено на постійну посаду економіста фінансового відділу. З 01.12.1997 року санаторій перейменовано в Центр медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» - в/ч А-1700 наказ № 182 від 30.11.1997 року. 12 лютого 2015 року на підставі наказу № 33 від 06.02.2015 року її було переведено на посаду економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності першої категорії фінансово-економічної служби. На даній посаді вона працювала по 20.01.2017 року. З початку своєї трудової діяльності і до даного часу в неї не було порушень трудової дисципліни. Це підтверджується записами в трудовій книжці. 13.10.1995 року наказом № 305 на честь 55 - річчя санаторію оголошено подяку. 07.03.1996 року наказом № 78 оголошено подяку до Дня 8 Березня. 14.06.1996 року наказом № 182 нагороджена грошовою премією до Дня медика. 22.08.1996 року наказом № 285 оголошено подяку до Дня незалежності. 18.06.1998 року наказом № 190 нагороджена грошовою премією до Дня медика. 15.06.2001 року наказом № 103 оголошено подяку до Дня медика. 22.07.2016 року тимчасово виконуючий обов`язки заступника начальника центру з медичної частини [PERSON] звернувся до начальника ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанського В.І. з рапортом про необхідність проведення економічного аналізу роботи кабінетів ЛДВ, які надають платні послуги. Визначити їхню рентабельність та надати пропозиції щодо доцільністі роботи кабінетів, а також можливості введення додаткових платних послуг. Начальник ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанський В.І. своєю резолюцією зобов`язав Т.В.О. головного бухгалтера [PERSON] опрацювати і надати пропозиції з даного питання до 28.07.2016 року, яка в свою чергу 26.07.2016 року переадресувала це доручення економісту з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності, тобто [PERSON] .. На виконання цього доручення в неї залишилось два робочі дні. Розуміючи, що для виконання даного завдання їй необхідно мати додаткову інформацію, вона відразу ж звернулася з рапортом до начальника ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанського В.І. з проханням надати розпорядження про необхідність в отриманні нею від відповідних посадових осіб вихідних даних для виконання поставленого перед нею завдання її керівництвом з посиланням на дуже короткий термін, встановлений для неї. Незважаючи на офіційне звернення до керівництва, ніяких даних їй ніхто не надав. 28.07.2016 року позивач знову звернулася до начальника ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанського В.І. (рапорт від 28.07.2016 року), якого поставила до відома про ненадання їй даних по роботі кабінетів ЛДВ, розуміючи що це зроблено умисно з метою зриву вчасного виконання нею своїх функціональних обов`язків. На що отримала відповідь у вигляді резолюції «п. [PERSON] . Виконуйте свої функціональні обов`язки». 02.08.2016 року ТВО начальника ФЕС Дзюрбан У.Р. звернулася з рапортом до начальника ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанського В.І., з повідомленням, що [PERSON] розпорядження не виконано, який був скерований юристу з вказівкою провести розслідування і доповісти до 05.08.2016 року. 08.08.2016 року позивач самостійно звернулася з рапортом до посадових осіб ТВО заступника начальника центру з медичної частини [PERSON] , завідувача ЛДВ [PERSON] , завідувача аптеки [PERSON] , начальника КЕС [PERSON] надати їй дані за період з 01.01.по 30.06.2016 р. для виконання розпорядження начальника центру з питання проведення економічного аналізу та надання обґрунтувань доцільності роботи кабінетів ЛДВ. З резолюції Кіта Є.І. вбачається що аж цього числа він дав доручення відповідним посадовим особам надати позивачу інформацію. На виконання вказаного вище доручення начальник адмінвідділення [PERSON] , відповідальний за документацію, відмовився офіційно вручити документи до виконання посадовим особам згідно резолюції ТВО начальника Кіт Є.І. (мається на увазі рапорт від 08.08.2016 року). Після цього, позивач особисто рознесла копію рапорта з резолюцією [PERSON] завідувачу ЛДВ Зеленяк Л.І., завідувачу аптеки Лудин Л.І., Начальнику КЕС Мінчак Б.М. [PERSON] не було на робочомі місці, тому документ вона залишила провізору [PERSON] , яка запевнила що передасть документ завідувачу аптеки. Без цих даних провести такий аналіз було неможливо. Замість того щоб виконувати доручення дане начальством посадові особи вирішили відразу ж відписатися рапортами про те, що позивач до них не зверталася. Першою була зав. аптеки Лудин, яка того ж 08.08.2016 року звернулась до начальника ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанського В.І. з рапортом та повідомила його про те, що позивач до неї не зверталась з надання будь-якої інформації. 11.08.2016 року на ім`я начальника Центру звернулись відразу дві посадові особи, це завідувач ЛДВ Зеленяк Л.І. та завідувач ФТВ [PERSON] , які активно інформували керівництво про те, що позивач ні за якими даними до них не зверталася. 29.08.2016 року позивач звернулась до начальник Центру щодо отримання вихідних даних для проведення економічного аналізу доцільності роботи кабінетів ЛДВ з повідомленням про отримання нею даних структурними підрозділами лікувального корпусу, а всі інші не надали. Скориставшись такою бездіяльністю [PERSON] , начальник ЦМР СЛ «Трускавецький» Вовчанський В.І. розпорядився про проведення службового розслідування щодо невиконання розпорядження про проведення економічного аналізу. 31.08.2016 року начальник ФЕС Дзюрбан У.Р. звернулась до начальника Центру з рапортом, що позивачем його розпорядження не виконано. Цією ж датою 31.08.2016 року до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани наказом № 181 «Про застосування дисциплінарного стягнення» в такій редакції: «Застосувати до економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності ФЕС Центру [PERSON] захід дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Підстава: рапорт т.в.о. начальника ФЕС Центру Дзюрбан У.Р. та матеріали службового розслідування. 06.09.2016 року [PERSON] звернулась до начальника Центру з рапортом про надання їй копій матеріалів службового розслідування та наказу № 181 від 31.08.2016 року. Однак таких матеріалів їй надано не було. 31 серпня 2016 року начальником Центру оголошено мені догану, наслідком чого в подальшому було позбавлено її премії, пов`язаної з виконанням виробничих завдань до Дня захисника Вітчизни 14.10.2016 р. у розмірі 500 гривень. Позивач зазначає, що ознайомлена вона була з наказом тільки 06.09.2016 року, що на її думку є грубим порушенням трудового законодавства України, тобто з пропуском трьохденного строку, що в свою чергу свідчить про порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення. Будь-яких пояснень вона не писала. В подальшому керівництвом Центру видано наказ «про звільнення з роботи [PERSON] » від 28.11.2016 року №247, в якому вказано: « [PERSON] з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності 1-категорії фінансово-економічної служби [PERSON] звільнити з робот из 19.12.2016 року». 16.12.2016 року Наказом начальника центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» №266 «Про внесення змін до наказу по центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» від 28.11.2016 року №247 «Про звільнення з роботи [PERSON] » враховуючи подання заяви економістом з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності 1-категорії фінансово-економічної служби [PERSON] від 02.12.2016 року про надання невикористаної відпустки звільнити з роботи 20.01.2017 року згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників. Таким чином вважає, що її було незаконно звільнено. Позивач зазначає, що внаслідок цього їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 8000 грн та просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представником відповідача подано до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просять відмовити. Позивач та її представник в судове засідання повторно не з`явились, представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи. Однак беручи до уваги те, що за клопотаннями позивачки та її представника, неодноразово відбувались відкладення розгляду справи без надання суду підтверджень про поважність причин пропуску, суд вважає, що дані дії спрямовані на затягування розгляду справи, а тому вирішив проводити розгляд справи на підставі наявних в справі доказів без участі позивача та її представника. Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечила з підстав викладених в запереченні на позовну заяву, в задоволенні позову просить відмовити.\~ Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Позивачем заявлено позов про визнання незаконним дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В судовому засіданні встановлено, що 18 липня 1995 року на підставі наказу №212 [PERSON] прийнято на роботу в Трускавецький військовий санаторій на посаду економіста на місце особи, яка перебувала в декретній відпустці. 10 березня 1998 року на підставі наказу № 73 від 18.03.1998 року [PERSON] було переведено на постійну посаду економіста фінансового відділу. 12 лютого 2015 року на підставі наказу № 33 від 06.02.2015 року її було переведено на посаду економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності першої категорії фінансово-економічної служби. У відповідності до наказу №247 від 28.11.2016 року «Про звільнення з роботи [PERSON] » економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності І категорії фінансово-економічної служби [PERSON] вирішено звільнити з роботи 19.12.2016 року згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників. Згідно наказу №266 від 16.12.2016 року «Про внесення змін до наказу по центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» від 28.11.2016 року №247 «Про звільнення з роботи [PERSON] »» вирішено враховуючи подання заяви економістом з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності І категорії фінансово-економічної служби [PERSON] від 02.12.2016 року про надання невикористаної відпустки звільнити з роботи 20.01.2017 року згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України вирішено звільнити з роботи 19.12.2016 року згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Судом встановлено, що відповідачем належним чином виконано вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП, оскільки позивача [PERSON] за два місяці до вивільнення, а саме: 29.08.2016 року попереджено, що відповідно до наказу від 29.08.2016 року №178 посада економіста, яку вона обіймає, скорочується і вона підлягає вивільненню, підтвердженням чого є\~ персональне попередження та розписка від 29.08.2016 року. Крім цього, позивачу [PERSON] пропонувалося переведення інші посади (завідувача виробництвом їдальні, діловод командування, гардеробник, тракторист, офіціант їдальні, мийник посуду їдальні, машиніст пасових установок, ліфтер) з чим остання була ознайомлена, однак відмовилася від переведення, що підтверджується підписом останньої, підтвердженням чого є персональне повідомлення від 29.08.2016 року. Отже суд, виходить із того, що відповідачем на законних підставах було видано наказ про звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу. Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-29цс15. Відповідно до ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи вищезазначене, та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося у відповідності до вимог КЗпП України, а тому в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконних та скасуванні наказів, поновлення на роботі слід відмовити. Крім цього, суд також вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди також слід відмовити, оскільки вони є похідними від вимоги про поновлення на роботі.

Outcome: dismissed