Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], реєстраційної служби ОМУЮ, Суворовського районного відділу ДМС України в Одеській області, третя особа Суворовська рай адміністрація Одеської міської ради, і після зменшення позовних вимог просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28 квітня 2006 року укладений між [PERSON] та [PERSON], зобов'язати реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON], зобов'язати Суворовський районний відділ ДМС України в Одеській області зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON], а також виселити їх. Ухвалою суду від 09 вересня 2014 року за заявою [PERSON] вимоги до Суворовського районного відділу ДМС України в Одеській області про зобов'язання зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON], залишено без розгляду. 09 вересня 2014 року ухвалою на місці було залучено до участі в справі в якості третьої особи Одеську міську раду.15 жовтня 2014 року залучено Одеське міське управління юстиції в якості третьої особи. В обґрунтування зменшених вимог позивач вказувала на те, що 07 квітня 1984 року вона отримала обмінний ордер № 2206 згідно якого мала право на вселення у квартиру [ADDRESS]. [PERSON] стала наймачем вказаної квартири внаслідок сімейного обміну із її бабусею [PERSON] У червні 2003 року позивачка за усною домовленістю дозволила [PERSON] тимчасово мешкати у спірній квартирі за умови сплати комунальних платежів, оскільки сама була вимушена переїхати до [PERSON], яка була людиною похилого віку ([INFO]), хворою, інвалідом 1-ї групи і вимагала постійного стороннього догляду і померла [INFO]. Однак [PERSON] не сплачував комунальні платежі, без дозволу позивачки вселив до квартири членів своєї родини і почав ремонтні роботи. У 2005 році позивачка вживала заходів до виселення [PERSON] з квартири, однак згідно акту і довідки КП ДЕЗ «Пересипьське»відповідач абсолютно безпідставно мешкав у квартирі і численні приписи стосовно звільнення житла не виконував. Пізніше відповідач приватизував квартиру і отримав свідоцтво про право власності. В наступному рішеннями судів розпорядження органу приватизації було визнано недійсним та скасовано. Посилаючись на те, що набуття права власності [PERSON] на квартиру було визнано незаконним і свідоцтво скасовано, то він не мав права на розпорядження, тому посилаючись на норми ст.ст.203,215,236 ЦК України просила визнати договір купівлі- продажу недійсним, а за умови недійсності договору [PERSON] та члени її сімї не мали права користуватися квартирою виходячи з вимог ст.150 ЖК України та ст..317 ЦК України. В судовому засіданні позивач підтримала зменшені позовні вимоги (а.с.139) та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 28 квітня 2006 року, зобов'язати реєстраційну службу скасувати реєстрацію права власності [PERSON] та виселити [PERSON] та [PERSON]. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] позов не визнав в повному обсязі та зазначив, що відповідач [PERSON] придбала квартиру на підставі договору купівлі продажу, тобто її право власності було правомірно набуто, вона є добросовісним покупцем, при цьому посилався на норми ч.І ст. 321 та ст. 328 ЦК України. Посилання позивачки на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.10.2011р. по справі за №2-34/2011р. та на рішення апеляційного суду Одеської області від 13.03.2012р. по справі за №22ц/1590/315/2012, після прийняття яких вона нібито намагалась вселитися до спірної квартири, є без підставними, так як зазначеним рішення апеляційного суду Одеської області, в позовних вимогах [PERSON], в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 28.04.2006р., відмовлено. Також представник відповідачів посилався на норми п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України та вказував на те, що позивачка сама дозволила [PERSON] проживати у спірній квартирі, при цьому власницею квартири вона не була. За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Виходячи із вказаного зазначав, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Представник реєстраційної служби в засіданні заперечував проти позову вказуючи на те, що ними не було допущено порушення прав позивача, оскільки до служби вона не зверталася, крім того вказував на те, що позовні вимоги до них можуть бути пред'явлені в адміністративному судочинстві до окружного адміністративного суду. Відповідачі [PERSON], Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеське міське управління юстиції та Одеська міська рада до суду не з'явилися, неодноразово викликалися, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися. При цьому суд звертає увагу на те, що [PERSON] за адресою реєстрації не проживає, тому відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦК України вважається, що він повідомлений належним чином. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 07 квітня 1984 року [PERSON] отримала обмінний ордер № 2206 згідно якого мала право на вселення у квартиру [ADDRESS]. [PERSON] стала наймачем вказаної квартири внаслідок сімейного обміну із її бабусею [PERSON] У червні 2003 року позивачка за усною домовленістю дозволила [PERSON] тимчасово мешкати у спірній квартирі за умови сплати комунальних платежів, оскільки сама була вимушена переїхати до [PERSON], яка була людиною похилого віку ([INFO]), хворою, інвалідом 1-ї групи і вимагала постійного стороннього догляду і померла [INFO]. 17 квітня 2006 року [PERSON] отримав свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації № 195331 від 17 квітня 2006 року. 28 квітня 2006 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1600. 12 жовтня 2011 року рішенням Суворовського районного суду міста Одеси визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації від 17 квітня 2006 року № 195331 та свідоцтво про право власності на житло від 17 квітня 2006 року, які були видані Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS], та визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 28 квітня 2006 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2012 року рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 жовтня 2011 року скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки в позовних вимогах, рішенні суду відсутні підстави визначені ст.ст.203,215 ЦК України для визнання зазначеного договору недійсними, а посилання позивачки в позовних вимогах і зазначення судом в рішенні про порушення прав [PERSON] приватизацією [PERSON] квартири [ADDRESS] не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. До приватизації квартири позивач була її наймачем, а власником територіальна громада в особі Одеської міської ради. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2013 року, яким було визнано [PERSON] втратившою право користування квартирою, скасовано на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2014 року у зв'язку з неправильним способом захисту [PERSON]. Згідно з листом №1376-к/01-07 від 24 листопада 2014 року КП «Міське агентство з приватизації житла» розпорядженням департаменту міського господарства №155 від 24 листопада 2014 р., згідно рішення апеляційного суду від 13.03.2012 р. було визнано недійсним приватизацію квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Відповідно до довідки дільниці №3 КП «ЖКС «Пересипський» від 14 липня 2014 року в спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], власник квартири, та її онука [PERSON] Згідно з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду позивач обґрунтовувала зменшені вимоги нормами ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Заявлена позивачем вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири не має правових наслідків, оскільки способом захисту є подання віндикаційного позову шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння. Приймаючи до уваги виниклі правовідносини, виходячи із того, що власником квартири до приватизації була Одеська міська рада, суд приходить до висновку, що право на захист має саме Одеська міська рада, шляхом подачі віндикаційного позову виходячи з наступного. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У відповідності зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В своїй постанові від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» п.п.21 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Отже, вимоги позивача [PERSON] про виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON], також є безпідставними, оскільки вони можуть бути заявлені власником майна, так як виселення в даному випадку виступає як один із способів захисту права власності під час вирішення питання про витребування майна. Що стосується вимоги про зобов'язання реєстраційної служби скасувати реєстрацію права власності [PERSON], то вона взагалі не підлягає задоволенню, оскільки позивачка до служби не зверталася, і її права не порушувалися відповідачем.

Outcome: dismissed