Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №130 по вул.Центральна в с.Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач не був і не є членом її сімї, вони ніколи не проживали разом, ніколи не мали спільних побутових стосунків та не вели спільне господарство. Однак, [PERSON] був родичем першого власника будинку своєї матері, яка їй доводиться бабусею, [PERSON], яка померла 24.01.2000. Другим власником був її батько [PERSON], який отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.06.2002. Згідно з договором дарування житлового будинку від 13.08.2004, вона є єдиним власником будинку №130 по вул.Центральна в с.Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області, в якому зареєстрований [PERSON] З 2016 року відповідач за вказаною адресою не проживає. Він добровільно залишив дане житло, забравши всі свої особисті речі. За місцем своєї реєстрації [PERSON] не зявляється, комунальні платежі та витрати щодо утримання майна не сплачує. Перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинить, але місце його фактичного проживання не відоме. Реєстрація місця проживання відповідача в її будинку перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому вона змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивачка в судове засідання не зявилася, але подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд розглядати справу за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не зявився в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та відзив не подав. Згідно з ухвалою Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12.03.2019, розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Договір дарування житлового будинку від 13.08.2004, витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 13.08.2004, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.08.2004, реєстраційне посвідчення від 19.08.2004 та технічний паспорт свідчать про те, що [PERSON] є власником будинку №130 по вул.Центральна в с.Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області (а.с.34, 35, 36, 37-40). З довідки, виданої Знамянським РС УДМС України в Кіровоградській області від 23.10.2018 та листа Дмитрівської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області від 24.10.2018 №636 встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO] (а.с.21, 22). Як вбачається з довідок Дмитрівської сільської ради Знамянського району Кіровоградської області від 01.10.2018 №1765 та №1766, за місцем реєстрації по вул.Центральна,130 в с.Дмитрівка Знамянського району Кіровоградської області [PERSON] не проживає з 2016 року по даний час (а.с.13). Відповідач був зареєстрований за вказаною адресою у 1993 році, коли власником даного будинку була інша особа [PERSON] Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч.1 ст.383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не повязане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Частиною 2 статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, відповідач спільним побутом із позивачкою не повязаний, взаємних прав та обовязків вони не мають, реєстрація місця проживання відповідача, який не є членом сімї [PERSON], в її будинку перешкоджає їй розпоряджатися своїм майном, при цьому відповідач з 2016 року за місцем своєї реєстрації не проживає. Дослідивши надані\~докази та\~встановивши фактичні\~обставини справи,\~що мають\~суттєве значення\~для правильного\~вирішення справи,\~аналізуючи та\~оцінюючи всі\~докази по\~справі в\~їх сукупності,суд, дійшов висновку, що право відповідача, який не повязаний із позивачкою спільними побутом, на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі\~викладеного,\~ст.ст.319,\~321,\~383,\~391,\~406\~ЦК України,

Outcome: approved