Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 20.07.2016р. по 30.03.2017р. в сумі 15420,24 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20 липня 2016 року вирішено стягнути з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на її користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки за період з 14.05.2013р. по 20.07.2016р. в розмірі 83725,68 грн. Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у Львівській області відкрито виконавче провадження ВП №52262281. Однак на даний момент рішення суду не виконано. Враховуючи те, що виконання рішення суду затягнулося на тривалий час, це призвело до погіршення її матеріального становища. Відтак, відповідно до норм чинного законодавства відповідач повинен їй виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. В судове засідання позивач не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує, позов підтримує та просить задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча був належно повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 19.07.2010 року позивач прийнята провідним інженером-технологом відділу головного технолога в ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 01.04.2011 року позивач була переведена на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду провідного інженера-технолога відділу головного технолога. 14.05.2013 року позивача звільнено згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються її трудовою книжкою. Тобто, позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх належних йому до виплати сум здійснюється підприємством в день звільнення. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмірі надбавок, доплат, премій встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій. Якщо колективний договір на підприємстві не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації. Конкретний розмір тарифних ставок (окладів) встановлюється власником або уповноваженим ним органом. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Однак відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження виплати позивачу всіх належних їй сум. Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було порушено вимоги ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних їй сум, оскільки відповідачем не доведено належне виконання вимог вищезазначеної статті закону. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обовязку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~\~Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Позивач звільнена з роботи 14.05.2013 року. Відповідачем не наведено та не доведено обставин, які б свідчили про відсутність заборгованості, а також відсутність вини підприємства у невиплаті позивачу належних їй сум в день звільнення. За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 липня 2016 року, яке набрало законної сили позов [PERSON] задоволено та стягнуто з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на її користь заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки за період з 14.05.2013р. по 20.07.2016р. в розмірі 83725,68 грн. Відтак, не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення на її користь середнього заробітку з 20.07.2016р., оскільки рішенням Сихівського районного суду м.Львова стягнуто на її користь середній заробіток за час затримки по 20.07.2016р. включно. Крім того, вищезазначеним рішенням суду встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складала 87 грн. 12 коп. З 21.07.2016р. по 30.03.2017р. минуло 176 робочих дні. Тому середній заробіток позивача з 21.07.2016р. по 30.03.2017р. складає 15333 грн. 12 коп. (176 днів х 87,12 грн. = 15333,12 грн.). Відтак, дана сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати у справі у розмірі, встановленому законом України «Про судовий збір», а саме 640 грн., від сплати яких звільнена позивач. На підставі викладеного,

Outcome: approved