Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поновлення порушеного права, вселення в квартиру та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 29.12.2007 вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.03.2019. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей- [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Всі разом вони проживали в трикімнатній квартирі, яку придбали в період шлюбу, але відповідач вважає вказану квартиру своєю особистою власністю. Отримання зазначеної квартири в спільну сумісну власність відбувалося наступним чином: 09.11.2015 відповідач уклав договір позики з ТОВ «ЛКМЗ» на суму 200000 гривень строком на 120 місяців. 30.11.2015 [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири для нужд сім`ї в період шлюбу. [PERSON] надала згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу квартири своєму чоловіку, про що надала нотаріально посвідчену заяву. За змістом тексту договору купівлі-продажу дане нерухоме майно купувалося [PERSON] в період шлюбу за її письмовою згодою, як подружжям, у спільну сумісну власність. Укладаючи вказаний правочин [PERSON] не заперечував зазначених обставин, не наполягав на оформленні вказаної квартири як особистого майна, тим самим повністю погодився зі статусом придбаного житла. В теперішній час в суді знаходиться цивільна справа про розподіл майна подружжя і відповідач намагається довести суду, що ця квартира є його особистою власністю. У вищезазначеній квартирі вони проживали з колишнім чоловіком та дітьми, облаштовували житло, купляли речі домашнього вжитку, робили ремонт і в цьому їм допомагала її мати, за кошти якої робився ремонт(та нею особисто) та за її ж гроші куплялися меблі. У вищевказаній квартирі з часу її придбання та до теперішнього часу вона зареєстрована з дітьми, та на даний час зареєстрований і відповідач. Ця квартира є її та їхніх дітей єдиним постійним місцем проживання, іншого житла у неї немає. В травні 2019 відповідач в черговий раз влаштував сварку, погрожував їй фізичною розправою, та щоб уникнути тяжких наслідків вона змушена була піти на тимчасове проживання, зняла в оренду квартиру, та у зв`язку з відсутністю коштів для оплати оренованого житла, переїхала жити до своєї матері. При цьому вона тільки взяла частину особистих речей, належних їй та дітям. Більша частина її та дітей особистих речей знаходяться в спірній квартирі. Також в квартирі знаходиться майно, нажите ними з відповідачем, як подружжям, в період сумісного життя. Зазначила, що коли вони вимушено йшли з квартири, [PERSON] замінив ключі від вхідних дверей. Після чого вони неодноразово робили спробу повернутися додому, але з вини відповідача, зробити це не змогли, бо він всіляко чинить їм перешкоди у цьому. Таким чином відповідач порушив її право та право їхніх дітей на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Також зазначила, що зі згоди відповідача вона та їхні діти зареєстровані в спірній квартирі, між нею та відповідачем не обумовлювався певний порядок користування жилим приміщенням, вся квартира була в їхньому спільному користуванні, вони вели спільне господарство, в них був спільний бюджет, ця квартира є їхньою спільною сумісною власністю, тому вона та їхні діти мають законне право на проживання в спірній квартирі. Квартира є трикімнатною, кімнати ізольовані, а тому є можливість в подальшому при необхідності визначення порядку користування житлом. Вона та їхні діти мають право на користування житловим приміщенням-квартирою за місцем їхньої реєстрації. В спірній квартирі знаходиться все їхнє з відповідачем спільне майно та особисті речі, як їхні, так і їхніх дітей, тому користуватися своїми речами з вини відповідача, не мають можливості. За відсутності коштів вона не має можливості придбати житло, меблі, предмети домашнього вжитку. З травня 2019 вона не має доступу в квартиру, тобто залишилася з дітьми фактично «на вулиці». За таких неправомірних дій відповідача вона не може разом з дітьми користуватися житлом, на яке мають законне право. Розподіл сумісно нажитого майна не проведений, тому користуватися цим майном та особистим майном, з вини відповідача, вона не може, що для неї складає значну проблему. Дії відповідача в забороні доступу до житла є протиправними. Такі дії відповідача зобов`язують її знімати житло, витрачати на це кошти, захищати свої права та інтереси в суді, тим самим завдаючи їй моральні та матеріальні страждання. Вона змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя дітей. Відповідач тривалий час чинить їм з дітьми перешкоди в користуванні житлом, цим завдає не тільки додаткових проблем, а і завдає болю. Вона дуже переживає з цього приводу, зазнає душевних страждань, відчуває щиросердечний біль з приводу неправомірних дій відповідача щодо неї та дітей. Враховуючи викладене, позивачка просила поновити її порушене право на житло та право їхнії дітей, шляхом вселення їх в квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача не перешкоджати їм у користуванні житлом; стягнути із [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В судове засідання позивачка не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності(а.с. 79). Просила задовольнити її позов в повному обсязі. У відповіді на відзив на позовну заяву зазначила, що заробітна плата й інші доходи, отримувані одним із подружжя, не є його особистими коштами. Зазначила, що жодних домовленостей у них з відповідачем щодо виховання, матеріального забезпечення дітей та їх місця проживання, не було. 26.09.2019 Лозівський міськрайонний суд Харківської області постановив рішення, яким стягнув із [PERSON] на її користь аліменті на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки заробітку(доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.06.2019 та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При ухваленні рішення суд послався на те, що в справі немає спільної згоди їх як батьків та [PERSON] , який досяг 10 років, щодо визначення його місця проживання. Відповідач зазначив, що він хоче проживати разом із сином, але не зазначив, де вона буде проживати разом із донькою, за відсутності у неї коштів на придбання житла, та за відсутності іншого власного житла для проживання. Також зазначила, що саме [PERSON] влаштовував сварки та погрожував їй фізичною розправою, що підтверджується постановою суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з чим вона не могла залишатися з ним в одному помешканні, та вона та діти не проживають разом з ним в квартирі із-за його агресивного ставлення до неї, свідками якого є їхні діти. [PERSON] замінив замки від квартири і не допукає її та дітей. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Надав відзив на позовну заяву, за змістом якого під час перебування в шлюбі з позивачкою, ним було придбано нерухоме майно, а саме трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Проте кошти, за які було набуте житло, були і є явно не сумісними. Після народження їхньої другою спільної дитини, [PERSON] , вони почали шукати різні варіанти для придбання власного житла, проте, ані у нього, ані у [PERSON] не було грошей на це, і наприкінці 2015 року він звернувся до керівництва ТОВ «ЛКМЗ», на якому він працював та працює по теперішній час, з проханням надати йому безпроцентну позику у розмірі 200000 гривень на придбання квартири зі строком погашення 10 років. 09.11.2015 між ним та ТОВ «ЛКМЗ» було укладено договір займу, за яким позикодавець ТОВ «ЛКМЗ» передав у його власність грошові кошти одноразово в сумі 200000 гривень, повернення яких необхідно здійснювати рівними частками від суми позики протягом 120 календарних місяці, починаючи з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому була видана позика, шляхом щомісячних утримань з нарахованої йому заробітної плати та інших нарахувань. 21.11.2015 на його банківську картку, на виконання умов договору позики, надійшли грошові кошти у розмірі 200000 гривень. Маючи на руках гроші він уклав договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, отримавши позику у розмірі 200000 гривень, 150000 гривень ним одразу було витрачено безпосередньо на придбання квартири, залишок коштів у розмірі 50000 гривень пішли на витрати, пов`язані з укладенням договору, а саме податки та оплата нотаріальних послуг, на проведення у квартирі певних ремонтних робіт та придбання меблів. Починаючи з грудня 2015, згідно умов договору позики, з його заробітної плати ТОВ «ЛКМЗ» почало здійснювати відрахування в рахуноку погашення позики, і станом на 27.03.2019 (момент розірвання шлюбу та припинення сумісного проживання) сума погашення за позикою склала 40885,72 гривень і, відповідно, залишок по займу відповідав сумі 159114,28 гривень. На даний час з його заробітної плати ТОВ «ЛКМЗ» продовжує утримувати кошти в рахунок погашення займу. На даний час триває судовий розгляд справи про поділ їхнього з позивачем сумісно нажитого майна(головуючий по справі-суддя Смірнова Н.А.). Також зазначив, що після розірвання шлюбу, між ним та [PERSON] була досягнута домовленість щодо виховання та матеріального забезпечення їхній дітей, також ними було погоджено місце проживання дітей. Було вирішено, що донька [PERSON] залишиться мешкати з [PERSON] , а син [PERSON] висловив бажання мешкати з ним, проти чого вони з позивачкою не заперечували. З травня 2019 [PERSON] мешкав разом з ним та він самостійно його виховував. На початку червня 2019 з Лозівського міськрайонного суду Харківської області він отримав копію позовної заяви з додатками про стягнення аліментів на користь позивачки на утримання дітей, ознайомившись з якою, він зрозумів, що [PERSON] порушила досягнуту між ними домовленість щодо місця проживання сина [PERSON] . У зв`язку з чим він подав до суду позов про визначення місця проживання сина разом з ним. Вказана цивільна справа наразі перебуває в провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області(головуючий суддя Каращук Т.О.). Також зазначив, що твердження позивачки про те, що вона змушена була покинути квартиру через те, що він влаштовував сварки та погрожував їй фізичною розправою, не відповідає дійсності, а тому не доведено позивачкою належними і допустимими доказами. В травні 2019 позивачка добровільно покинула квартиру, забравши всі свої особисті речі, речі дітей, майно, необхідне для дітей, а також більше половини майна, яке знаходилося в квартирі, та яке було придбано за сумісні кошти. Крім того, зазначив, що його проживання разом з позивачкою в одній квартирі є неможливим, оскільки між ними склалися дуже неприязні стосунки. [PERSON] робить все можливе, щоб дискредитувати його в очах оточуючих. Він переймається за те, що [PERSON] , переїхавши до спірної квартири, продовжить вести свій аморальний спосіб життя, а потім викликати з надуманих підстав поліцію. Також зазначив, що він не чинив ніколи ніяких протиправних дій відносно [PERSON] , оскільки не виганяв її з дому, свої речі вона зібрала добровільно та добровільно переїхала до іншого помешкання. Вважає, що моральна шкода спричинена позивачкою йому та їхньому сину [PERSON] , оскільки він вимушений витрачати багато часу та фінансів для оспорювання всієї неправдивої інформації, викладеної позивачкою у всіх цивільних справах, які перебувають в провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Враховуючи викладене, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Крім того, пояснив, що син [PERSON] мешкав разом з ним до кінця березня 2020 року та переїхав жити до матері та сестри для зручності у зв`язку з карантином. Під час їх спільного проживання у [PERSON] були ключі від спірної квартири, та після переїзду до матері, на його прохання, ключі син йому повернув. Зазначив, що забрав ключі у сина, бо не хоче, щоб у квартиру без його відома приходила [PERSON] , яка може забрати у дитини ключі, та приходити у квартиру разом зі своїми друзями, вивезти меблі, що залишилися та викрасти належне йому майно і речі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є його рідною сестрою, та йому відомо, що відповідач є її колишнім чоловіком. В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру. Після розірвання шлюбу вони почали ділити цю квартиру. Також у [PERSON] та [PERSON] є двоє неповнолітніх дітей. Відповідач замінив замки на дверях спірної квартири, позбавивши позивачку доступу до неї. З того часу [PERSON] з дітьми не мешкає в спірній квартирі, а мешкають по різних квартирах; наразі вони мешкають в м. Лозова на зйомній квартирі. З цього приводу [PERSON] двічі зверталася до поліції, свідок також був при цьому присутній та особисто викликав наряд поліції, щоб зафіксувати факт не допуску її до квартири. Працівники поліції задокументували факт не допуску, та пояснили, що хоча квартиру придбано в шлюбі, однак право власності на неї зареєстровано за відповідачем, а відтак запропонували вирішити питання допуску до квартири в судовому порядку. Зазначив, що його сестра переживає та відчуває моральні страждання із-за неправомірних дій [PERSON] , який не допускає її та їхніх неповнолітніх дітей до єдиного власного помешкання, яке в них є, бо іншого власного житла у них немає, у зв`язку з чим вона постійно засмучена та думає як і де жити. Вислухавши пояснення відповідача та свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства(ст.15 ЦК України). Згідно ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Право на захист особа здійснює на свій розсуд(ст. 20 ЦК України). Судом встановлено, що сторони у справі з 29.12.2007 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 27.03.2019, що підтверджено копією рішення(а.с. 7). Отже вони є колишніми членами однієї сім`ї. Також сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копіями свідоцтв про народження дітей(а.с. 8-9). Згідно копії договору купівлі-продажу від 30.11.2015 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прва власності та технічного паспорту на квартиру [PERSON] купив трикімнатну квартиру загальною площею 58,7 кв.м, житловою площею 40,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 30.11.2015 за ним зареєстровано право приватної власності га вищезазначену квартиру(а.с. 10-12, 16-17). Відповідно до пунктів 3 та 7 вищевказаного договору купівлі-продажу від 30.11.2015, продаж цей вчинено за 150000 гривень; договір вчиняється за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеної у вигляді заяви, яка зберігається у справах нотаріуса. За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області з 10.07.2019 [PERSON] зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Відповідно до копії довідки ТОВ «ЛКМЗ» від 07.08.2019 вих.№ 478 [PERSON] згідно договору займу від 09.11.2015 за період з грудня 2015 по липень 2019 було погашено 43287,44 грн.; залишок по займу на 01.08.2019 складає 156712,56 грн.(а.с. 82). З копій розрахункових листків ТОВ «ЛКМЗ» за жовтень 2019, квітень 2020, травень 2020 вбачається, що із заробітної плати [PERSON] здійснюються відрахування аліментів та платежів з погашення позики(а.с.80-81, 89). Згідно копії довідки інспектора КП «ЖУК» заборгованість за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] станом на 01.06.2020 складає: водопостачання та водовідведення-216,40 грн., опалення-15202,84 грн., управління багатоквартирним будинком- 1298,74 грн., вивезення ТПВ - 161,55 грн. Згідно копії постанови Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.07.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу(а.с. 64). Згідно вказаної постанови суду 08.07.2018 за адресою: [ADDRESS] [PERSON] вчинив сварку з дружиною [PERSON] , в ході якої висловлювався в її адресу нецензурною лайкою. З копії Акту обстеження умов проживання [PERSON] вбачається, що комісією у складі працівників служби у справах дітей Лозівської міської ради було проведено обстеження умов проживання дітей за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою проживають [PERSON] -мати, [PERSON] , [PERSON] -діти(а.с. 14). Відповідно до копії відповіді Лозівського ВП ГУ НП в Харківській області від 08.07.2019 вих.№ 8307/119-86/01/20-2019 за заявою [PERSON] , під час перевірки було встановлено, що [PERSON] раніше мешкала разом із [PERSON] , з яким у неї є двоє спільних дітей. Так, 04.06.2019 [PERSON] прийшла за місцем мешкання свого колишнього чоловіка, щоб забрати свої особисті речі, але не змогла потрапити до їх спільної квартири, бо [PERSON] змінив замки в дверях. В ході опитування [PERSON] він повідомив, що зі своєю колишньою дружиною має неприязні взаємовідносини, та для того, щоб вона без його участі не винесла усе спільне майно, він змінив замки до квартири. По даному факту 11.06.2019 [PERSON] було винесено офіційне попередження про недопущення в подальшому протиправної поведінки(а.с. 15). З копії паспорта позивачки вбачається, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої КП «Житлова управляюча компанія», станом на 17.10.2019 в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц(Постанова ВП ВС від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17). В судовому засіданні сторонами не оспорювався факт перебування в провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області цивільної справи про розподіл майна подружжя, зокрема спірної квартири. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом(ст. 9 Житлового кодексу України). Припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування житлом і не є підставою для виселення. В судовому засіданні відповідачем не заперечувався факт заміни замків до спірної квартири. З врахуванням вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що замінивши замки від вхідних дверей,відповідач перешкоджає позивачу та їхнім з позивачкою спільним дітям у вільному доступі до помешкання та користуванні житловим приміщенням, в якому зареєстровано їх місце проживання, чим порушуються їх права та законні інтереси, а тому її права та права неповнолітніх дітей підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог про вселення та зобов`язання не перешкоджати у користуванні житлом. Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що неправомірними діями відповідача позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях у зв`язку із недоступом до свого та дітей зареєстрованого місця проживання і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя їх з відповідачем неповнолітніх дітей, з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1000, 00 гривень, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивачка її визначила у грошовому вимірі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.11.2018(справа № 761/11472/15-ц провадження № 61-23674св18). Отже при подачі позову до суду позивачка повинна була сплатити судовий збір у сумі 1536,80= 768,40 грн.(вимога немайнового характеру)+768,40 грн.(моральну шкоду). Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір», суд може своєю ухвалою за клопотанням сторони відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Водночас, частиною другої цієї статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. За клопотанням позивачки судом вирішено відстрочити сплату нею судового збору до ухвалення судового рішення у справі за позовну вимогу немайнового характеру та звільнити позивача від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Враховуючи те, що позов [PERSON] щодо моральної шкоди задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує стягнути з відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 38,42 грн., виходячи з розрахунку: 1000 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 768,40 грн. (судовий збір, необхідний до сплати) / 20000грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 38,42 грн. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 806,82 гривень= 768,40 грн.+ 38,42 грн.

Outcome: partial