Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна із незаконного володіння, мотивуючи його тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], після смерті якого вона успадкувала належний останньому легковий автомобіль ЗАЗ 11024, випуску 2004 року, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач незаконно утримує у себе зазначений автомобіль, тому позивач просить вилучити у [PERSON] легковий автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER] та передати його позивачу. 07 травня 2014 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з зустрічним позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину майна, придбаного під час спільного проживання, стягнення зі спадкоємця витрат на лікування і поховання спадкодавця. Позов мотивувала тим, що з 2008 року по час смерті [PERSON] вона мешкала з ним однією сім'єю, тому відповідно до ст.74 СК України легковий автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER], належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, позивач за свої кошти доглядала, лікувала спадкодавця, а також витрачала гроші на поховання. Сума витрат на лікування складає 4702 грн., на поховання - 5752 грн., які вона просить стягнути з спадкоємця [PERSON] Також під час спільного проживання з [PERSON] ними було придбана садова ділянка з будинком в кооперативі. Позивач просить встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю; визнати свідоцтво про право на спадщину від 26.02.2014 року, видане Василівською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], на автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER], частково недійсним; визнати за позивачем [PERSON] право на ? частку в спільній сумісній власності на автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] витрати на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] в сумі 10454 грн., на правову допомогу в сумі 500 грн., судовий збір в сумі 243,60 грн.; зобов'язати [PERSON] не перешкоджати їй у користуванні дачною ділянкою в садово-городньому кооперативі «Монтажник» шляхом подання заяви про відмову у вступі в члени кооперативу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов не визнали, мотивуючи тим, що факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] є недоведеним, а відповідно і у [PERSON] відсутнє право на частку у спільній сумісній власності. Розглянувши надані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу можливе лише у певних випадках, з метою вирішення питання про розподіл спільно набутого майна /ст.74 СК України/, або з метою вирішення питання про спадкування за законом у четвертій черзі /ст. 1274 ЦК України/. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За правилами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з вимогами ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Ч.1 ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В своїх поясненнях і позовних вимогах позивач [PERSON] просила вирішити питання про визнання за нею право власності на ? частину легкового автомобіля ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER], набутого за час спільного проживання з [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона проживала з [PERSON] однією сім'єю з жовтня 2008 року за адресою [ADDRESS], а з 22 листопада 2011 року за адресою [ADDRESS]. В грудні 2011 року разом з [PERSON] за спільні кошти придбали легковий автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER]. За їх усною домовленістю свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було укладено на [PERSON] Також під час їх спільного проживання листопаді 2008 року вона разом з [PERSON] придбали дачний будинок в СООК «Монтажник». Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, мали спільні грошові кошти, які витрачали на купівлю продуктів, предметів домашнього вжитку, інші потреби, обробляли дачну ділянку тощо. В період хвороби [PERSON] позивач здійснювала придбання необхідних медикаментів та догляд за хворим, а після його смерті здійснила його поховання. На підставі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Факт проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] в період з жовтня 2008 року по день його смерті [INFO] року, існування між ними сімейних стосунків, спільний побут та наявність у них взаємних сімейних особистих немайнових та майнових прав та обов'язків знайшов своє підтвердження в судовому засіданні дослідженими доказами. Так, актом встановлення факту спільного проживання від 30.12.2013 року, складеного комісією в складі: депутата Василівської міської ради, двох свідків, встановлено, що [PERSON] проживав з [PERSON] в цивільному шлюбі з 17 жовтня 2008 року по 11 листопада 2011 року і вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту від 25.12.2013 року, складеного комісією в складі депутата та двох свідків, [PERSON] перебував у цивільному шлюбі з [PERSON] з 17.10.2008 року по [INFO] року і вели спільне господарство. Організацію поховання [PERSON] здійснювала цивільна дружина [PERSON] Згідно довідки КП «Добробут» №1356 від 26.12.2013 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] в період з 22.11.2011 року по день смерті [INFO] року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що більше ніж 40 років був знайомий з померлим [PERSON]. Йому відомо, що приблизно в 2007-2008 році [PERSON] став проживати разом з [PERSON] на квартирі в [ADDRESS]. Після цього, приблизно через три роки їх спільного проживання, вони переїхали в [ADDRESS]. Йому відомо, що у [PERSON] і [PERSON] була сім'я. Свідок [PERSON] повідомила суду, що з [PERSON] знайома з 2004 року. [PERSON] разом з [PERSON] проживали у подруги останньої по [ADDRESS] близько двох років. Під час їх спільного проживання вона бачила, що [PERSON] разом з [PERSON] мали спільний побут і вели домашнє господарство, зокрема: разом харчувалися, знімали житло, несли спільні витрати на утримання житла, робили заготовки на зиму тощо. З кінця 2011 року [PERSON] і [PERSON] переїхали проживати в квартиру [PERSON] по [ADDRESS], разом придбали автомобіль, їздили на дачу. Фактично [PERSON] і [PERSON] проживали в цивільному шлюбі. Коли [PERSON] захворів [PERSON] доглядала за ним, а після смерті здійснила його поховання, організовувала проведення поминальних обідів. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] є батьком його дружини [PERSON] В 2003 році [PERSON] розлучився з матір'ю [PERSON], але постійно підтримував стосунки з донькою. Коли [PERSON] приїздив до них, він повідомляв їм, що проживає в м. Василівка на квартирі, придбав дачу, проживає один без сім'ї. В вересні 2008 року [PERSON] говорив, що розлучився другий раз. Йому нічого не відомо про спільне проживання [PERSON] і [PERSON] Згідно ст.57 СК України, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року - не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що придбання [PERSON] легкового автомобіля проведено за його особисті кошти, Таким чином, встановлено, що 27.12.2011 року під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] ними придбаний легковий автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випуску, який за їх домовленістю оформлений на [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно - легковий автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випуску. [PERSON] як спадкоємцю першої черги 26.02.2014 року за №222 Василівською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на легковий автомобіль ЗАЗ 11024, реєстраційний номер [NUMBER], 2004 року випуску. Оцінюючи зібрані по справі докази в сукупності та їх співставленні та приймаючи до уваги, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] та померлий [PERSON] з жовтня 2008 року по [INFO] року проживали разом, мали спільні сімейні інтереси, спільний побут, спільно використовували доходи і вели домашнє господарство, несли спільні витрати, здійснювали взаємну моральну та матеріальну підтримку, [PERSON] після смерті [PERSON] організувала і провела його поховання, що є характерною ознакою сім'ї; за час спільного проживання ними придбано легковий автомобіль який є об'єктом спільної сумісної власності, а тому позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з жовтня 2008 року по день його смерті [INFO] року, а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного легкового автомобіля є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. П.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Враховуючи викладене, одночасно з вирішенням питання про визнання права власності на частку у спільному майні за [PERSON], суд вважає необхідним задовольнити вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.2014 року за №222, що видане на ім'я [PERSON], після смерті [PERSON] на спадкове майно: легковий автомобіль марки (моделі) ЗАЗ 11024, випуску 2004 року, білого кольору, двигун [NUMBER], номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], оскільки зазначене свідоцтво видане без врахування права позивача на частку у спільному майні. Задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спільної сумісної власності - легковий автомобіль марки (моделі) ЗАЗ 11024, випуску 2004 року, реєстраційний номер [NUMBER], виключають задоволення позовних вимог [PERSON] про витребування майна із незаконного володіння. Відповідно до ч.1 ст.1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). За правилами ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Юридична заінтересованість [PERSON] у даних правовідносинах зобов'язує довести характер витрат, їх розмір та що витрати на лікування та поховання [PERSON] фактично понесені нею. Проте позивачка не надала належних та допустимих доказів, що вона витрачала власні кошти на лікування [PERSON] на суму 4702 грн. Суд, відповідно до вимог ст.ст. 58, 59, 212 ЦПК України виходить з того, що виписка з історії хвороби [PERSON], листок лікарських призначень, виписка з амбулаторної картки хворого [PERSON], договір добровільного страхування здоров'я на випадок хвороби, товарні чеки на придбання ліків на ім'я [PERSON] свідчать лише про отримання цих послуг [PERSON], але не підтверджують, що витрати на лікування несла саме [PERSON] Доводи [PERSON] про витрату особистих коштів на лікування [PERSON] спростовуються наявністю у [PERSON] вкладу в банку, рухом коштів на його рахунку, встановленням факту проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю, і встановленням належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Зважаючи на зазначені положення діючого законодавства, суд враховує, що виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до витрат на поховання можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминального обіду на загальну суму 1500 грн., який проводився після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язана відповідач [PERSON], а відтак стягненню не підлягають. Разом з тим, суд приходить до висновку, що з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] підлягають стягненню витрати на проведення переноски труни, копання і засипання могили в сумі 1250 грн., що підтверджені розпискою. Обставина поховання померлого [PERSON], у тому числі і поміщення труни з тілом у могилу, не заперечується відповідачем. Також з відповідача підлягають стягненню витрати на ритуальні послуги, що підтверджено накладною від 11.06.2014 року на суму 965 грн., та товарним чеком від 12.06.2014 року на суму1187 грн. Оскільки спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON], саме на неї покладається обов'язок відшкодувати витрати, пов'язані з похованням спадкодавця. Загальна сума витрат на поховання спадкодавця, що підлягає стягненню зі спадкоємця [PERSON], складає 3402 грн. Разом з тим, з банківського рахунку [PERSON] після його смерті знято грошові кошти в сумі 2720 грн., які, як встановлено з пояснень [PERSON], було витрачено нею на поховання [PERSON] За таких обставин, зі спадкоємця [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на поховання спадкодавця в сумі 682 грн. (3402 грн. - 2720 грн.), які здійснені [PERSON] за власні кошти. Вимоги [PERSON] про зобов'язання [PERSON]. не перешкоджати у користуванні дачною ділянкою в садово-городньому кооперативі «Монтажник» шляхом подання заяви про відмову у вступі в члени кооперативу є необґрунтованою, оскільки [PERSON] є спадкоємцем [PERSON], який був членом кооперативу, а відповідно успадкувала право на членство в кооперативі. До судових витрат, відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, належать і витрати на правову допомогу. Ч.2 ст.84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, вже під час знаходження справи у суді між [PERSON] та адвокатом [PERSON] 14.05.2014 року укладено угоду про надання правової допомоги та представництва, на виконання якої [PERSON] сплатила за квитанцією до договору від 14.05.2014 року 500 грн. за правову допомогу. Право [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю підтверджується свідоцтвом №84 від 28.01.1994 р. Акт виконаних робіт та розрахунок фактичних витрат робочого часу адвоката на вчинення тих чи інших дій та із зазначенням конкретно наданих послуг на зазначену суму при розгляді справи в суді не надані. Разом з тим, адвокат [PERSON] представляла інтереси [PERSON] в судових засіданнях і витрати на правову допомогу необхідно визначити у розмірі, який відповідає часу участі у судових засіданнях 14.05.2014 року, 23.05.2014 року, 17.06.2014 року, 21.07.2014 року та граничному розміру компенсації відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014» встановлено, що у 2014 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня 2014 року становить 1218 грн. Отже, розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 487 грн. 20 коп. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. Адвокат [PERSON] приймала учать у судових засіданнях, призначених на 14.05.2014 року (6 хвилин), 23.05.2014 року (2 години), 17.06.2014 року (15 хвилин), 21.07.2014 року (2 годині 40 хвилин). Розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати (5,01 годин х 487,20 грн.) 2440,87 грн., проте фактичні витрати на правову допомогу складають 500 грн. За правилами ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно задоволеним вимогам підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 250 грн., судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial