Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про: 1. Визнання об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] : - домоволодіння, а саме житлового будинку з прибудовою та надвірними будівлями та спорудами (літньою кухнею, трьома сараями, навісом, вбиральнею, спорудами, колодязем, огорожею та мощенням), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (надалі - Домоволодіння); 2. Визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по Ѕ частки Домоволодіння . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки придбане під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. У встановлений ухвалою суду від 12 березня 2021 року строк, відповідач відзив на позовну заяву не подав. Натомість 20.05.2021 відповідачем подано до суду письмові заперечення на позов, які суд, з урахуванням приписів частини восьмої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України, до уваги не приймає, оскільки вказані подано з порушення строків, встановлених ухвалою від 12 березня 2021 року. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позові. Представник відповідача, прийнявши участь у судовому розгляді справи, в задоволенні позову просив відмовити, оскільки нерухоме майно було набуто ним особисто за власні кошти, в тому числі за кошти, отриманні в кредит. Також наголосив на сумнівності висновку щодо оцінки спірного об`єкта нерухомого майна. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачем зазначено позовні вимоги щодо визначення правового статусу майна, набутого за час шлюбу, поділ майна, що є спільною сумісною власністю шляхом визнання права власності за кожним із подружжя. Отже суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин справи, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення правового режиму майна, придбаного сторонами за час їхнього перебування у шлюбі та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення прав у контексті із вимогами за предметом позову. 2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме - Домоволодіння. При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя з визначенням у ньому відповідних часток сторін по справі. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2001, який на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2019 року розірвано (а.с. 32). Також сторони по справі є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . На підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 21 вересня 2004 року (а.с. 6) за відповідачем зареєстровано право власності на Домоволодіння (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.09.2004 №4802357, а.с. 8). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved