Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень площею 46,4 кв.м. по вул. Карпатської Січі, 4А в м. Івано-Франківську від 03 червня 2011 року. Вимоги позову обґрунтоввала тим, що 03.06.2011 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування нежитлових приміщень площею 46,4 кв.м. по вул. Карпатської Січі, 4А в м. Івано-Франківську, які належали їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 20.06.2009 року. Укладаючи договір дарування, вона помилилася, неправильно сприйнявши фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення вказаного договору. На момент укладення договору вона перебувала під впливом тяжких матеріальних та психічних обставин, спричинених втратою єдиної доньки і власної хвороби. Відповідач запропонував їй укласти договір дарування нежитлових приміщень, вказавши, що натомість буде піклуватися про неї до смерті і буде віддавати їй всі кошти, отримані від оренди. Потребуючи постійного лікування, догляду та підтримки, вона уклала вказаний договір розраховуючи, що відповідач забезпечить їй засоби для лікування і проживання та буде доглядати за нею у випадку необхідності. Підписуючи договір дарування у нотаріуса, вона настояла на тому, щоб в договорі було вказано, що нежитлові приміщення обдарований буде використовувати за цільовим призначенням, що відображено у п. 8 Договору. В такий спосіб вона намагалася захистити себе від можливих зловживань відповідача. Після укладення договору вона отримувала кошти за оренду подарованого приміщення від орендаря [PERSON] та продовжувала сплачувати комунальні платежі від свого імені, оскільки відповідач фактично не займався магазином. Як зазначає позивач, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором дарування відповідачу підтверджується рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року, в якому судом встановлено, що незважаючи на наявність договору дарування нежилого приміщення племіннику - відповідачу по справі [PERSON], по 01.01.2015 рік здавала дане приміщення в оренду [PERSON], мала до цього майна доступ, отримувала за оренду кошти та сплачувала податки, що також підтверджується і наданими документами. Кошти, отримані від здачі в оренду магазину, були єдиним джерелом її доходу, оскільки пенсії не вистачало навіть на придбання необхідних ліків. Відповідач деякий час виконував взяті на себе зобов'язання, згідно з їх домовленістю, однак з осені 2014 року відповідач заборонив орендарю віддавати їй кошти, а з лютого 2015 року припинив з ним договір оренди, а магазин закрив і виставив на продаж. Позивач вважає, що є всі підстави для визнання недійсним договору дарування від 03.06.2011 року та вказує на поважність причину пропуску строку для звернення до суду з позовом, оскільки протягом 2011-2014 років вона тяжко хворіла і перебувала у важкому психоемоційному стані, що не дозволяло їй до кінця усвідомити помилковість вчиненого і звернутися до суду за захистом порушеного права. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з підстав, наведених у ньому. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи вимоги не обґрунтованими та зазначаючи, що правочин між сторонами договору був добровільним. Також просив застосовувати за поданою заявою позовну давність, оскільки позивач не оспорювала договір в судовому порядку в 3-річний строк. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 червня 2011 року було укладено договір дарування нежитлових приміщень (надалі - Договір), згідно якого позивач передала безоплатно у власність відповідача нежитлові приміщення площею 46,4 кв.м. по вул. Карпатської Січі, 4А в м. Івано-Франківську, а останній прийняв вказані приміщення в дар (а.с. 8-11). Як вбачається з оспорюваного Договору, нежитлові приміщення загальною площею 46.4 м.кв. по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську, згідно Свідоцтва про право на спадщину, виданого 20.06.2009р. належали позивачу (п. 2 Договору). В судовому засіданні при з'ясуванні обставин справи встановлено, що на на час укладення Договору позивач перебувала у важких життєвих ситуаціях. Зокрема, з долучених позивачем до матеріалів справи доказів вбачається, що 03.12.2008 року, у віці 36 років, померла єдина дочка позивачки [PERSON] (а.с. 13), яка була попереднім власником даних нежитлових приміщень. Також долученими до матеріалів справи доказами встановлено, що позивач перенесла декілька операцій та періодично проходила лікування у різних лікувальних закладах (а.с. 15-27). Про наявність важких життєвих ситуацій позивача та її померлої дочки підтвердили і свідки в судовому засіданні - [PERSON], [PERSON], [PERSON] Матеріалами справи встановлено, що 01.04.2011 року, позивач уклала з [PERSON] договір оренди нежитлових приміщень, які використовувались під продуктовий магазин (а.с. 28). Як вбачається з оспорюваного Договору, обдаровуваний (відповідач) зобов'язаний використовувати придбаний об'єкт за цільовим призначенням (п. 8 Договору). Згідно листа філії ПАТ Прикарпаттяобленерго Івано-Франківський РЕМ № 024/646 від 08.04.2016 року, споживачем електричної енергії по об'єкту за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Карпатської Січі, 4а, згідно договору постачання електричної енергії № 2042 від 23.11.2007 року була підприємець [PERSON] 11.02.2013 року договір переоформлено на підприємця [PERSON] (а.с. 29). Також, з Акту № 2013/ТП-ПР-к-ІФ-4515 від 31.01.2015 року Івано-Франківського УЕГГ та договору на постачання природного газу від 04.01.2016 року встановлено, що позивач укладала договори на обслуговування спірних приміщень ( а.с. 30-34). З долученої позивачем копії рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2015 року вбачається, що позивач користувалася спірними нежитловими приміщеннями. Зокрема, як зазначено у рішенні: незважаючи на наявність договору дарування нежилого приміщення племіннику - відповідачу по справі [PERSON], по 01.01.2015 рік здавала дане приміщення в оренду [PERSON], мала до цього майна доступ, отримувала за оренду кошти та сплачувала податки, що також підтверджується і наданими документами (а.с. 35-37). Досліджені обставини дають підстави вважати про відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування. Суд вважає доведеним, що позивачка, укладаючи договір дарування, помилялася щодо наслідків такого договору, вважала, що відповідач буде зобов'язаний доглядати за нею. Між тим таких наслідків договір дарування не передбачає. За таких обставин, суд вважає встановленим, що позивач здійснила вказаний правочин під впливом тяжких для неї обставин: смерть дочки та важкий після цього психологічний стресовий стан позивача, важкий хворобливий фізичний стан дарувальника, що не дозволяв самостійно займатися питаннями торгівлі чи оренди власних нежитлових приміщень, покладаючи намір в звязку з даруванням приміщень на подальшу підтримку від відповідача та отримання коштів з оренди цього майна. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно\~ст. 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ст. 233 ЦК України\~правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Отже, за змістом зазначених норм при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. Як зазначено Верховним Судом України в узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Поширеними є позови про визнання недійсними договорів дарування, укладених під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Як правило, з такими позовами звертаються особи похилого віку, які укладали ці договори з метою отримання підтримки від обдарованих. Тому при розгляді справ цієї категорії і для визнання недійсними договорів дарування з цих підстав судам слід враховувати такі обставини. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому, невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). Але договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. В даних правовідносинах наявні дефекти волі і здійсненений правочин за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Протележного суду не доведено. Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання квартири у власність, а тому відповідно до статті 233 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним. Частиною 3 ст. 10 та частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Оскільки судом встановлено, що позивач, укладаючи договір дарування, помилялася відносно наслідків дарування, вважала, що відповідач буде зобов'язаний доглядати за нею, що не передбачено договором дарування, крім того уклала вказаний договір під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для себе умовах, суд вважає, що вимоги позивача про визнання цього договору дарування недійсним підлягають задоволенню. Доводи заперечення про те, що Договір позивач не оспорювала договір в судовому порядку в 3-річний строк, що є підставою для відмови у задоволенні позову, суд не вважає підставними, оскільки позивач просила поновити пропущений строк та визнати його поважним, так як вона тяжко хворіла, що не дозволило їй своєчасно звернутись до суду за захистом свого права. А відтак клопотання позивача суд вважає обґрунтованим, а причини пропущення строку звернення до суду - поважними. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved