Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди батька. В обгрунтування позовних вимог зазаначила, що з 24 травня 2003 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу проживають окремо, діти проживають разом із нею. З моменту розлучення і по теперішній час відповідач участі у вихованні дітей не приймає, матеріальну допомогу на їх утримання не надає. Вона має запрошення на роботу на завод «PLASTIC OMNIUM», який знаходиться у республіці Польща. ЇЇ син [PERSON] , прийнятий до першого класу І Приватного готельного технікуму в м. Замості, республіки Польща, в навчальному році 2021/2022 де отримає приватне житло для проживання, безкоштовне навчання, а також отримуватиме стипендію. Син [PERSON] , прийнятий до першого класу Школи ремісничої промисловості І ступеня в Замості, республіки Польща, в навчальному році 2021/2022 за професією автослюсар, проживатиме та буде отримувати харчування в Навчально - виховному центрі в м. Замості, де навчання безкоштовне, отримуватиме соціальну стипендію в розмірі 248 злотих на місяць, передбачуваний термін закінчення навчання червень 2024 року. Проте, для того щоб діти змогли виїхати на навчання до республіки Польща необхідний письмовий дозвіл відповідача, у зв`язку з чим вона звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, на що відповідач відповів відмовою. Зазначає, що батько безпідставно не надає дозволу на виїзд дітей за кордон, що суперечить інтересам дітей. У зв`язку з вищевикладеним, просить надати їй дозвіл на виїзд її неповнолітніх дітей на навчання до республіки Польща, [PERSON] , на строк з дати набрання рішенням суду законної сили по 05.04.2022 року та [PERSON] , на строк з дати набрання рішенням суду законної сили по 23.05.2024 року, без дозволу та супроводу батька [PERSON] , а також надати їй дозвіл на оформлення проїзних документів на неповнолітніх дітей на навчання до республіки Польща. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява з проханням справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, інформація про виклик у справі відповідача розміщувалася судом на його офіційній сторінці веб-порталу судової влади України, причину неявки до суду не повідомив/а.с.66/. Третя особа орган опіки та піклування П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, на адресу суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують/а.с.67/. Таким чином, оскільки відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 24 травня 2003 року по 27 люте 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу/а.с.8,9/. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження /а.с.12,13/. 14 липня 2021 року П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області у справі № 190/917/21 видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття, щомісячно, в особі їх матері [PERSON] , починаючи з 12 липня 2021 року/а.с.10-11/. Згідно копії довідки Приватного готельного технікуму в м. Замості, республіки Польща [PERSON] є учнем першого класу їхньої школи в навчальному році 2021/2022 та отримає приватне житло для проживання за адресою [ADDRESS] . Учень отримувати стипендію. Передбачуваний термін закінчення навчання 31.08.2026 року /а.с.14-15/. Відповідно до копії довідки Школи ремісничої промисловості І ступеня в Замості, республіки Польща, [PERSON] , [INFO] прийнятий до першого класу Школи ремісничої промисловості І ступеня в Замості в навчальному році 2021-2022 за професією автослюсар. Програмне закінчення школи відбудеться у червні 2024 року. Учень отримуватиме соціальну стипендію в розмірі 248 злотих на місяць, проживатиме та отримуватиме харчування в Навчально-виховному центрі в Замості 22-400 вул. Кілінського, 86а/а.с.17-18/. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 у справі № 712/10623/17. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] є учнем першого класу Приватного готельного технікуму в м. Замості, республіки Польща, а [PERSON] , [INFO] прийнятий до першого класу школи ремісничої промисловості І ступеня в Замості Республіки Польщі, мають місце проживання, мати дітей спроможна і здатна забезпечити дітей усім необхідним, а також взявши до уваги положення ст.ст.157,161 СК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved