Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , 3-я особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, щоз відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2015 до 19.06.2017, який було розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2017, яке набрало законної сили 30.06.2017. Від цього шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Дитина весь час з моменту свого народження проживає тільки з позивачем, бо шлюбні відносини між сторонами були припинені відразу після народження дитини. Відповідач сином ніколи не цікавився та ним не опікувався, не приїжджає до дитини всі два роки до звернення до суду з цим позовом, не з`являється в його житті, проживає окремо, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачемсамостійно без участі та підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на повному її утриманні,виховується особисто позивачем, для розвитку сина вона докладає всі свої зусилля і можливості. Відповідачу [PERSON] нічого невідомо про те, чим хворіє дитина, де проходить лікування, як зростає, чим займається, чим живе син, з ким спілкується. Син не отримує від батька жодного подарунку на день народження, інші свята.Відповідач всі її пропозиції щодо участі у вихованні дитини ігнорує, хоч вона неодноразово просила його зустрітися з сином, але він так сина ніколи і не бачив. Немає жодних об`єктивних причин, які б могли створити йому перешкоди для добровільної участі у вихованні і утриманні сина, побаченнях і спілкуванні з ним. Позивачніколи не порушувала батьківські права відповідача, він не звертався за захистом своїх батьківських прав як до служби у справах дітей, так і до правоохоронних органів з цих підстав. Вважає, що відповідач нехтує своїми обов`язками щодо виховання дитини. Вказані факти розцінює як ухилення від виховання дитини батьком, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, свідчить виключно про те, що відповідач самоусунувся від їх виконання, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.06.2018 було відкрито провадження у справі. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , 3-я особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі батька у вихованні. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відразу після народження дитини, тобто з січня 2016 року, [PERSON] ухилялась від зустрічей з ним, не бажала з ним спілкуватись та не надавала можливості побачити дитину, відмовляла йому у спілкуванні з сином, вимагала, щоб він відмовився від дитини, на його прохання спілкуватися з дитиною, відмовляла в цьому, посилаючись на занадто малий вік дитини, він пропонував різні варіанти спілкування з дитиною, в чому [PERSON] також відмовляла йому, сплачує аліменти на утримання дитини, всі його намагання врегулювати дані відносини мирним шляхом ні до чого не приводять, вважає, що [PERSON] створює йому перешкоди в спілкуванні з сином, що порушує його права та суперечить інтересам дитини, просить зобов`язати [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] та встановити порядок його участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , визначивши такий час: перша, третя субота місяця з 14.00 до 18.00; друга, четверта неділя місяця з 14.00 до 18.00. Крім того, відповідачем за первісним позовом [PERSON] був поданий відзив на первісний позов [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, в якому він заперечував проти задоволення первісних позовних вимог з підстав, аналогічних тим, що зазначені в його зустрічному позові, також посилається на те, що він оспорював своє батьківство, оскільки [PERSON] висувала до нього вимоги про відмову від дитини, але, отримавши результати експертизи, залишив свій позов без розгляду, регулярно сплачує аліменти на утримання дитини, що спростовує доводи [PERSON] про зворотне, причиною існуючої заборгованості по сплаті аліментів вважає помилки державних виконавців. Стверджує, що привітав сина із Днем народження, а те, що деякі аспекти життя сина йому стали відомі із позовної заяви [PERSON] , не є його виною, а є наслідком системної протидії позивача. В судовому засіданні позивач та її представник свої позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав, просили суд їх задовольнити. Проти зустрічного позову проусунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі батька у вихованні заперечували, про що вона подала до суду відзив на зустрічний позов, в якому посилається на ті ж підстави, що зазначені в первісному позові, крім того, зазначили, що аліменти [PERSON] почав сплачувати тільки під страхом кримінальної відповідальності, після її відповідного звернення до органів поліції, наполягає на тому, що вона ніколи не порушувала батьківські права [PERSON] та не перешкоджала йому в побаченнях з сином, в його участі у вихованні дитини, навпаки, саме вона неодноразово просила його зустрітися з сином, запрошувала його на Дні народження дитини, хрестини, але він так сина ніколи і не бачив, вважає всі доводи позивача про її перешкоди йому у побаченнях з дитиною, в участі у вихованні цілком голослівними, надуманими, необґрунтованими та не доведеними будь-якими доказами, які є загальними, без посилань на конкретні факти, бо таких і не було. Навіть після її звернення до суду з означеним позовом нічого не змінилось, вона жодного разу не відмовляла позивачу в побаченнях з дитиною, не перешкоджала йому в реалізації своїх прав, а, навпаки, постійно пропонувала різні варіанти, де та як ці побачення провести, намагалася влаштувати побачення батька з дитиною, запрошувала його до себе додому, навіть у відсутність батьків, з якими [PERSON] не бажає спілкуватись, запрошувала на дитячий майданчик у смт Бабаї, бо не мала можливості приїхати до м. Харкова, кожного разу він відмовлявся під різними приводами, тому більше зустрічей позивача з дитиною так і не було. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представники позовні вимоги [PERSON] про позбавлення його батьківських прав не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. В раніше поданій заяві Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації просила розглядати дану справу без їх представника, при винесенні рішення просила врахувати інтереси малолітньої дитини [PERSON] , надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України), встановив наступне. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 2015 року до 19 червня 2017 року, який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2017 року по цивільній справі № 635/1744/2017, провадження № 2/635/1668/2017, яке набрало законної сили 30.06.2017 року. У цьому шлюбі [PERSON] мала прізвище « [PERSON] », яке після розірвання шлюбу вона змінила на дошлюбне прізвище - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Червонозаводським відділом ДРАЦСу Харківського міського управління юстиції 19.01.2016 року батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що відразу після народження дитини, тобто з січня 2016 року, сторони фактично припинили шлюбні відносини, перестали проживати спільно як одна родина і вести спільне домашнє господарство, почали проживати окремо, дитина [PERSON] . [INFO] , весь час з моменту свого народження проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . За рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26.08.2016 по цивільній справі № 635/4495/16-ц, провадження № 2/635/2164/2016, відповідач повинен з 30 травня 2016 року сплачувати аліменти на утримання дитини, але цей свій обов`язок він також не виконував належним чином. Загальна сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 26.09.2017 складала 15259,58 грн. З цього приводу [PERSON] зверталася з заявою до Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області з питання притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, тільки після цього [PERSON] став виплачувати аліменти. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що починаючи з народження дитини, відповідач [PERSON] став безвідповідально ставитися до своїх батьківських обов`язків, ніяких стосунків з сином не підтримував і не підтримує, сином ніколи не цікавився та ним не опікувався, з часу народження не приїжджає до дитини, не з`являється в його житті, з січня 2016 року проживає окремо, не спілкується з сином, жодного разу самостійно не висловлював наміру зустрітися з дитиною, не дзвонить, не виявляє зацікавленості у його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною; не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не проявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються [PERSON] самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні,виховується особисто нею, для розвитку сина вона докладає всі свої зусилля і можливості, а відповідач всі її пропозиції щодо участі у вихованні дитини ігнорує. Перевірками Комісії Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області встановлено, що для дитини створені усі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, домоволодіння [ADDRESS] підтримується у відмінному санітарному стані, дитина проживає в будинку загальною площею 154,0 кв.м, житловою площею 125,4 кв.м, має з матір`ю окрему кімнату, в якій знаходиться все необхідне для розвитку дитини відповідно її віку, перебуває в гарних житлових умовах, які дозволяють комфортному життю, подвір`я обладнане ігровим майданчиком. Депутатом Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області [PERSON] були проведені перевірки та складені два акти про усунення відповідача від участі у вихованні сина від 09.10.2017 та 05.02.2018, відповідно до яких встановлено, що батько дитини [PERSON] з сином [PERSON] та колишньою дружиною не проживає, не з`являється за місцем їх проживання, не приймає участі у вихованні сина, протягом двох років не відвідує сина, як в будні, так і у свята, матеріально не допомагає, не цікавиться ним, не підтримує відносин з дитиною, всіма питаннями щодо виховання, утримання, лікування дитини займається тільки його мати - [PERSON] . Дитина [PERSON] був вихованцем КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 13 Харківської міської ради» з 03 липня 2017 року, батько дитини [PERSON] жодного разу до жовтня 2018 року в цьому закладі не з`являвся, навіть на свята, не цікавився справами свого сина, участі в житті дитини в дошкільному закладі не приймав. Крім того, дитина [PERSON] відвідував групу плавання в басейні «Локомотив» та групу раннього розвитку дітей в «Інституті раннього втручання», де батька дитини [PERSON] також жодного разу не бачили. Дитина [PERSON] з моменту народження перебуває на обліку в Амбулаторії загальної практики сімейної медицини сел. Бабаї ЦПМСД м. Мерефа Харківського району, з наданих суду довідок також вбачається, що станом здоров`я дитини, щепленнями, профілактичними оглядами, хворобами, диспансерним наглядом займається лише його мати [PERSON] . Батько [PERSON] участі в цих питаннях не приймає, здоров`ям дитини не цікавиться. Відповідачу [PERSON] нічого невідомо про те, чим хворіє дитина, де проходить лікування, як зростає, чим займається і живе син, з ким спілкується. Немає жодних об`єктивних причин, які б могли створити йому перешкоди для добровільної участі у вихованні і утриманні сина, побаченнях і спілкуванні з ним. [PERSON] ніколи не порушувала батьківські права відповідача, неодноразово просила його зустрітися з сином, але він ігнорував такі її пропозиції, за захистом своїх батьківських прав він ніколи не звертався як до служби у справах дітей, так і до правоохоронних органів. Таким чином, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною; не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не проявляє інтересу до її внутрішнього світу; так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», тобто нехтує своїми обов`язками щодо виховання дитини. Крім того, в жовтні 2016 року [PERSON] звертався до суду з позовом про оспорювання батьківства, а після отримання висновку молекулярно-генетичної експертизи, він подав заяву про залишення цього позову без розгляду. Зазначені обставини підтверджуються копією позову [PERSON] , копією клопотання експерта, копією ухвали суду від 24.04.2017 (справа № 635/7210/16-ц, провадження № 2/635/189/2017). Однак, після з`ясування цих обставин щодо батьківства відповідача він не змінив свого ставлення до дитини. Протягом цих років [PERSON] так і не звернувся за захистом своїх батьківських прав як до служби у справах дітей, так і до правоохоронних органів, у випадку, коли вважав свої права порушеними. 05 травня 2018 року у Службі у справах дітей Харківської районної державної адміністрації з метою подальшого надання висновку з питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відбулося засідання Комісії, на якому перед наданням висновку було прийнято попереднє рішення про визначеня порядку зустрічей [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] : по неділях з 09.00 до 12.00 години. Таке засідання відбулося в суботу, однак, вже наступного дня, в неділю 06.05.2018 [PERSON] цим своїм правом не скористався, з дитиною побачення не мав, за місцем мешкання [PERSON] та дитини не приїжджав, навіть не телефонував позивачу в цей день, що підтверджено відповідним актом депутата Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області Безкоровайної І.В. від 06.05.2018. За проміжок часу з 05.05.2018 та до закінчення підготовчого провадження у справі [PERSON] бачився з дитиною тільки одного разу - 13 травня 2018 року, що підтверджено відповідними актами депутата Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області. Не тільки по неділях, а й у інші дні жодного разу [PERSON] сина не відвідував, навіть під час хвороби, хоч [PERSON] його неодноразово запрошувала в смт Бабаї, але він відмовлявся від таких побачень під різними приводами - то йому далеко їхати, то він зайнятий на роботі, то пропонував, щоб вона з дитиною та речами викликали таксі та їхали до нього. Крім того, [PERSON] запрошувався до Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації на співбесіду, куди він з`явився, однак, будь-яких документів щодо спростування обставин свого усунення від участі у вихованні сина не надав. Сам [PERSON] з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку матері, до Служби у справах дітей не звертався, ніяких доказів виконання ним батьківських обов`язків не надавав. Мати дитини, [PERSON] , на засіданні Комісії особисто пояснила, що батько довгий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та досягненнями. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які постійно і регулярно спілкуються з [PERSON] та дитиною [PERSON] , також підтвердили обставини щодо усунення його батька [PERSON] від будь-якої участі у вихованні сина з моменту народждення дитини. За клопотанням сторони відповідача в судовому засіданні були допитані в якості свідків депутат [PERSON] та сусідка позивача [PERSON] , які приймали участь у складанні всіх актів за місцем проживання та дитини. Зазначені особи також підтвердили обставини, що відображені в цих актах як щодо умов проживання дитини, так і щодо обставин складання таких актів, встановлення фактів відсутності батька в житті та у вихованні дитини. Суду був наданий висновок Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації за місцем проживання дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що Службою у справах дітей Харківської районної державної адміністрації розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , Служба у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітнього свого сина [PERSON] та таким, що відповідає інтересам дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Відповідно до частин 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти,готувати до самостійного життя. Проте жодного з покладених законом на батьків обов`язків, відповідач не виконував та не виконує. Відповідачу не чинили перешкод у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Тож поведінка відповідача є свідомим, винним ухиленням від виховання дитини. Через байдужість відповідача до сина, його бездіяльність щодо участі у його вихованні, права дитини суттєво обмежуються. Оскільки деякі права діти можуть здійснювати лише за згоди та сприяння обох батьків, відсутність одного з батьків позбавляє їх можливості реалізувати свої немайнові права. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ст.150 СК України містить перелік обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч.2 ст.150 СК України), батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч.3 ст.150 СК України). З досліджених судом доказів вбачається, що відповідач не виконує покладені на нього обов`язки щодо піклування про здоров`я його сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Всупереч зазначеній нормі батько дитини не бере участі у вихованні сина, що підтверджено вище зазначеними доказами. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України - мати, (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, як принциповим положенням визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно ч.1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8, ст. 11, ст. 12, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно положень абз. 2 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Згідно положень п. 15 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» (від 07.12.2006), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, п. 78.) Практика Європейського суду з прав людини встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. (рішення у справах «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року та «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На підставі статей 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд вважає, що в даному випадку підтримання відносин з батьком не відбувається по причині нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками. Відповідач [PERSON] має можливість виправити ситуацію та приймати участь у вихованні дитини. Однак, відповідач свідомо ігнорує свої обов'язки і не намагається спілкуватися з сином. В такому випадку суд вважає, що сімейне оточення дитини складає сім'я його матері, а біологічний батько дитини - відповідач [PERSON] не приймає участі у підтриманні сімейних відносин з сином, в такому випадку позбавлення відповідача батьківських прав не вплине на відносини між відповідачем та сином. На думку суду, поведінка відповідача, який протягом майже п'яти років не спілкується з сином, свідчить про незацікавленість його як батька у долі дитини, байдужому ставленні до своїх батьківських обов'язків. Таку поведінку відповідача, який ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується в достатньому обсязі з дитиною, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, що достовірно підтверджено зібраними у справі доказами, суд розцінює, як винне ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Суд вважає, що надання батькові можливості налагодити родинні стосунки з дитиною та попередження відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні сина та про зміну ставлення до виховання дитини - не матиме жодних позитивних наслідків, оскільки з довготривалої поведінки [PERSON] вбачається, що він не має наміру виховувати та забезпечувати дитину, навіть не проявляє наміру і бажання спілкуватися з сином, хоча ніхто йому в цьому не перешкоджає, і він об'єктивно має таку можливість, але свідомо не бачиться з сином. Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Виходячи з приписів ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватись і брати участь в її вихованні. Ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Більше того, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях.Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року по справі № 631/2406/15-ц, провадження № 61-36905св18 та від 25 квітня 2019 року в справі № 296/7848/16-ц, провадження № 61-43695 св18. Таким чином, проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд керується принципом найкращих інтересів дитини, який визначений у пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, згідно якому в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитинита дійшов висновку про доведеність достатніми доказами невиконання батьківських обов`язків відповідачем по відношенню до свого сина[PERSON] , що має наслідком позбавлення його батьківських прав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, ч. 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням найкращих інтересів дитини. Згідно положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Якщо після розлучення чи розірвання шлюбу батьки дитини не можуть визначити участь у вихованні дитини кожного з них, то такий спір щодо участі у вихованні дитини може бути переданий на розгляд органу опіки та піклування. За приписами ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання… У тому разі, якщо рішення органу опіки та піклування щодо участі у вихованні дитини не виконується, або хтось із батьків з ним не погоджується, такий спір, щодо участі у вихованні може бути розглянутий судом. Відповідно до вимог ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки, відповідно до наведеної статті, право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні особа має лише тоді, коли той з батьків, з ким проживає дитина, чинить йому перешкоди в реалізації цього права, то підстав для звернення до суду в [PERSON] немає, бо він до органу опіки та піклування перед зверненням до суду не звертався, а [PERSON] від виконання їх рішень не ухилялась, перешкод позивачу за таким позовом в спілкуванні з дитиною вона не чинила, будь-яких доказів існування таких обставин [PERSON] суду не надано. У виняткових випадках, коли спілкування дитини з окремо проживаючим із батьків може завдати шкоди дитині, суд має право не допускати здійснення батьківських прав на шкоду фізичному й психічному здоров`ю дітей і їхньому моральному розвитку, вправі відмовити цьому батькові (матері) в задоволенні позову про визначення порядку його участі у вихованні та спілкування дитини, виклавши мотиви ухваленого рішення. Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та інших, пов`язаних з правами дітей, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, які бажають брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, а такого висновку позивачем не надано. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та тих обставин, на які він посилається в обґрунтування свого позову, а саме того, що нібито [PERSON] перешкоджає йому в спілкуванні з дитиною, тобто ці позовні вимоги недоведені, є безпідставними та необґрунтованими, законні підстави для їх задоволення відсутні. При цьому суд враховує і Результати оцінки пихологічного стану дитини [PERSON] , надані психологом Центру логопедії та психології, кандидатом соціологичних наук, доцентом [PERSON] , в яких зазначено про емоційне відсторонення хлопчика від біологічного батька та суб`єктивне ставлення до нього як до «чужого», тому перебування дитини наодинці з біологічним батьком може спровокувати виникнення у хлопчика стану тревоги та паніки, з метою запобігання психологічного травмування дитини зустрічі з батьком можливі тільки в присутності матері та соціального працівника або психолога. За таких обставин, первісний позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] підлягає задоволенню, відповідно зустрічний позов [PERSON] про усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі батька у вихованні - задоволенню не підлягає. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved