Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та дружину. В обгрунтування позову вона зазначила, що з вересня 2012 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період сумісного проживання у них 22.08.2014 року народився син [PERSON], батьком якого записаний відповідач. В лютому 2017 року сім'я фактично розпалася, дитина залишилася проживати з нею і знаходиться на її утриманні. Вона не працює, бо перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини та її утримання не надає, він неофіційно працює, аліменти нікому не сплачує, на утриманні нікого не має. Позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісяця, до повноліття дитини, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходів) відповідача, щомісяця. Відповідач надав заперечення на позов, в яких зазначив, що згоден сплачувати аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 600 гривень щомісяця, враховуючи, що він не працює і має мінливий дохід, але відмовляється сплачувати аліменти на утримання позивачки, так як не має змоги надавати їй таку матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] позов підтримали. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги визнали частково, зазначивши підстави, викладені в письмових запереченнях. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Стаття 184 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідач не заперечує, що зобов'язаний утримувати дитину до її повноліття, позов підтверджується копіями правовстановлюючих документів: копією паспорта та ідентифікаційного номеру позивачки (а.с.2-3), копією свідоцтва про народження дитини сторін (а.с.5), довідкою Красноградської міської ради про склад сім'ї позивачки (а.с.4). Але,враховуючи, що відповідач не має офіційного заробітку чи інших постійних доходів, а має мінливий дохід, суд вважає за необхідне стягнути з нього аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 600,0 гривень щомісяця, до повноліття дитини, або зміни матеріального становища сторін. Стосовно аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку суд вважає наступне. Відповідно ст. 91 Сімейного кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої ст.84 та ст.86 і 88 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 Сімейного кодексу України). Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як от довідка про доходи тощо. Закон не встановлює критеріїв за якими можливо віднести зобов'язану особу у правовідносинах щодо утримання до категорії таких, які можуть надавати матеріальну допомогу. Суд переконаний, що неодмінною умовою виникнення обов'язку по утриманню має бути наявність у такої особи доходу, який перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом. Більше того, розмір надання утримання, який має встановлювати суд, не повинен позбавляти таку особу доходу, нижчого від прожиткового мінімуму, встановленого законом. При цьому судом мають враховуватись усі обставини справи в сукупності, в тому числі і уже існуючі на момент розгляду справи правовідносини щодо утримання непрацездатних батьків, дітей тощо). Також суд має піддавати правовій оцінці та брати до уваги докази, які можуть бути подані відповідачем у справі, що підтверджують його об'єктивні щомісячні витрати (стягнення за виконавчими документами, зобов'язання перед банками та іншими фінансово-кредитними установами, лікування, навчання тощо). Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на утримання позивачки слід стягнути аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 200,0 гривень щомісяця. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача слід також стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 640,0 гривень, від сплати якого позивачка звільнена. Судові витрати в розмірі 400,0 грн., які просить стягнути позивачка на свою користь за надання їй правової допомоги, не підлягають відшкодуванню, так як не підтверджені належним чином. Суд вважає, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати. В постанові від 01.10.2002 р. по справі N 30/63 ВС України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. В матеріалах справи відсутній договір, укладений між позивачем та адвокатом про надання правової допомоги, де остання зобов'язувалася надавати юридичні та консультаційні послуги в об'ємі і на умовах, що передбаченні даним договором, документ, який підтверджує повноваження адвоката, платіжний документ, що підтверджує сплату коштів за надані послуги. Надана позивачкою квитанція на суму 400,0 гривень не є платіжним документом, так як не містить реквізити платіжного документа і невідомо ким видана, так як містить тільки підписи осіб, навість без зазначення прізвищ. На підставі викладеного,

Outcome: partial