Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього на її користь безпідставно отримані грошові кошти в сумі 5500,00 грн., проценти за користування грошовими коштами починаючи з 19 грудня 2021 року по день винесення судового рішення та судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що у жовтні 2020 року вона звернулась до відповідача маючи намір укласти договір про надання послуг щодо ведення рекламної компанії. Відповідач за допомогою електронної пошти надіслав їй варіант договору №0968/23-53, але вона відмовилася від його підписання, між тим 16.10.2020 року вона помилково перерахувала на розрахунковий рахунок відповідача кошти в сумі 5500 грн., квитанція №0.0.01872355668.1. Після помилкового перерахування коштів в телефонному режимі просила відповідача повернути кошти, проте останній відмовився. З метою повернення помилково відправлених коштів зверталася до АТ КБ «ПРИВАТ БАНК», направляла лист-звернення на адресу відповідача, її адвокат направлявляв на електронну адресу відповідача вимогу від 11.01.2021 року про повернення коштів, але результатів це не дало. У зв`язку з вищевикладеним вимушена була звернутися до суду з позовною заявою. Посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, вважає, що відповідач [PERSON] повинен повернути їй безпідставно отримані грошові кошти в сумі 5500,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2300,00 грн., проценти за користування безпідставно набутими коштами та суму сплаченого судового збору у розмірі 908, 00 грн. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник не зявились, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у відсутність позивача, в якій вона позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, що позивач не помилково перехувала кошти, а за виконану роботу, оскільки він надав їй послугу з розробки сайту реклами. Вважає вимоги позивача абсолютно безпідставними, тому просить відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. На підтвердження позовних вимог позивачем надано дублікат квитанції №0.0.1872355668.1 від 16.10.2020, з якої вбачається, що вказаного дня позивча [PERSON] здійснила перерахунок коштів у розмірі 5500, 00 грн на ім`я відповідача [PERSON] , з зазначенням призначення платежу « рекламні послуги», також надано копію паспорта та ІПН позивача, копію договору №0968/23-53, який не підписано позивачем , копію листа-звернення від 30.10.2020 року, копію листа №20.1.0.0.0/7-20201022/2199 від 122.10.2020 року. Будь-яких інших доказів на доведення позовних вимог, позивачем не надано. Позивач у своїй позовній заяві зазначила,що вона зверталася до Відповідача з наміром щоб останній надав їй послуги щодо ведення рекламної компанії, на що останній їй надіслав договір про надання послуг, який позивач відмовилася підписувати, на що і звертає увагу сама позивач в своїй позовній заяві. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі, якщо на виконання юридично ще не укладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої (статті 1212-1215 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Статтею 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Позивач [PERSON] , отримавши пропозицію від відповідача [PERSON] укласти договір про надання послуг, в межах строку відповіді вчинила дію відповідно до вказаних умов договору, а саме, здійснила перерахування коштів на рахунок відповідача, що засвідчувало її бажання укласти договір та було саме прийняттям такої пропозиції. Згідно положень статті 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений - протягом нормально необхідного для цього часу. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідача для надання їй послуг щодо ведення рекламної компанії, відповідачем на електронну адресу позивача було надіслано договір, у відповідь на що позивач не підписала даного договору,але здійснила оплату коштів в сумі 5500,00 грн. на рахунок відповідача, при цьому зазначивши назву платежу «за рекламні послуги». Тобто позивачем платіж здійснено добровільно, нею підтверджено те, що ці кошти оплачувались за призначенням платежу «за рекламні послуги», рахункова помилка відсутня, а доказів недобросовісності з боку набувача не надано. Сам по собі факт перерахування таких коштів не вказує на те, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, відповідач діяв недобросовісно. З даного приводу слід також зазначити, що відповідно до ст. 205 ЦК України, як про це зазначено і самим представником позивача у вимозі про повернення коштів, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше встановлено законом. Тобто позивачем було обрано усну форму домовленості, що нею і було підтверджено, здійсненням переказу коштів в сумі 5500, 00 грн. з зазначенням платежу «за рекламні послуги». Щодо вимоги позивача про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, починаючи з 19 грудня 2021 року по день винесення судового рішення,суд зазначає наступне. Позивач в своєму позові просив також стягнути з відповідача проценти за користування безпідставно отриманими коштами , але суми з наведенням відповідного розрахунку стороною позивача не надано. Окрім того позивач просив проводити стягнення починаючи з 19.12.2021 року по час винесення судом рішення, та часом відліку стягнення зазначив час значно віддалений від часу ухвалення судом рішення. Як вже було зазначено судом, позивачем [PERSON] будь -яких доказів в підтвердження безпідставно отриманих коштів відповідачем до суду не надано, навпаки матеріалами справи повністю спростовується твердження позивача щодо безпідставно отриманих коштів [PERSON] , а тому і підстави для задоволення даної вимоги позивача відсутні. Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат , суд зазначає слідуюче . До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали позовної заяви не містили. За вищенаведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed