Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що на підставі договору дарування від 08.02.1994 року вона є власницею квартири №2 (що складає 3/25 частки від всього об'єкта нерухомості) в будинку №52, розташованому по вул. Комерційній в м.Ізмаїлі Одеської області. В зазначеній квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], який з 2004 року в ній не проживає. Через реєстрацію відповідача вона обмежена у праві розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Де її колишній чоловік знаходиться на даний час, їй не відомо. Сторони, а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Позивач направила представника з належним чином посвідченими повноваженнями. Відповідач клопотання про відкладення розгляду справи не надіслав, своєї думки щодо позову не висловив. Згідно повідомлень працівників поштового відділення звязку, він за місцем реєстрації не проживає. Третя особа звернулася із заявою про розгляд справи у відсутності представника, своєї позиції щодо позову не висловила. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Зі згоди представника позивача, не обмеженого у повноваженнях, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, допитавши свідка, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Частиною 5 ст.74 ЦПК України передбачено, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб тощо. За змістом ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-ІV від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть тощо. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира №2 (що складає 3/25 частки від всього об'єкта нерухомості) в будинку №52, розташованому по вул. Комерційній в м.Ізмаїлі Одеської області (а.с.16-18, 45-54). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], з 28.02.1994 року (а.с.8, 25). Як вбачається із акту, складеного КП «Житсервіс-2» 07.11.2016 року, [PERSON] з 2004 року за місцем реєстрації не проживає (а.с.21). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON], який є колишнім чоловіком її дочки, в квартирі №2 в будинку №52, розташованому по вул. Комерційній в м. Ізмаїлі Одеської області, з січня-лютого 2004 року не проживає. Будь-яких перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням позивач йому не чинила. Особистих речей відповідача в квартирі не має. Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації, окрім акту про не проживання та пояснень свідка, підтверджується повідомленнями працівників поштового відділення звязку (а.с.28, 34, 40). Оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що відповідач втратив право на користування жилою площею в квартирі №2, розташованій в будинку №52 по вул. Комерційній в місті Ізмаїлі Одеської області, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved