Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивачка посилається на те, що з воназ 2013 року проживала в цивільному шлюбі з [PERSON] , [INFO] . [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Так як вони офіційно не були одружені, [PERSON] при реєстрації доньки визнав батьківство, і тому він в графі був указаний як батько дитини. Після народження доньки, вони з [PERSON] прожили приблизно разом 2 місяці, після чого він зник, вона про нього нічого не знала, і не знала його місцезнаходження. Потім, весною 2015 року, [PERSON] об`явився, і повідомив, що він живе в іншому місці, і щоб вона його не розшукувала і не вмішувалась в його особисте життя. Що вона і зробила. Він весь цей час не цікавився розвитком дитини, не намагався зустрітися, побачитись. Він їй нічим не допомагав та матеріально не забезпечував. Фактично він для них з донькою чужа людина. З [PERSON] вони не підтримують ніяких відносин, дитина проживає зі позивачкою, знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Вона одна піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Їй відомо, що відповідач мешкає в м. Антрацит Луганської області. Позивачка не має можливості виїхати зі своєю донькою будь куди, в тому числі на непідконтрольну Україні територію, без дозволу та супроводу батька. Тому вона в телефонному режимі звернулася до [PERSON] , щоб він надав такий дозвіл у нотаріуса. На що він їй відмовив, пояснивши, що це його проблеми і йому донька не потрібна. Більш того, відповідач безпідставно чинить перешкоди їй у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, в телефонному режимі відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд нашої доньки [PERSON] на тимчасові в межах України виїзди та в`їзди з постійного місця проживання та за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас, за рекомендаціями лікарів, дитині необхідне періодичне перебування на морі. Але, не зважаючи на це, [PERSON] , безпідставно не надає згоди на виїзд дитини на непідконтрольну Україні територію та за її межі. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважаю, що така позиція батька малолітньої [PERSON] - [PERSON] , шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить суд надати дозвіл дитині - [PERSON] , [INFO] , на тимчасові, неодноразові поїздки в межах України незалежно від того куди саме та з якою метою прямуватиме, виїзди та в`їзд з постійного місця проживання та з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів та на поїздки із зони/в зону АТО Донецької та Луганської областей і за межі держави України разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї доньки [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , на строк до досягнення [PERSON] , вісімнадцятирічного віку, а саме по [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, вказали в позові про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає повністю. У зв`язку з чим на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено що сторони [PERSON] та [PERSON] з 2013 року проживали в цивільному шлюбі. У сторін у шлюбі народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.02.2014 року (а.с. 9). Так як вони офіційно не були одружені, [PERSON] при реєстрації доньки визнав батьківство, і тому він в графі був указаний як батько дитини (а.с. 9). Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Судом також встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою. Вона бажає повезти доньку на відпочинок за межі держави України з метою оздоровлення та розширення її світогляду. Однак, вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки він не бажає спілкуватися з нею та не цікавиться потребами дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон без згоди другого з подружжя визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку, що батько вчиняє перешкоди у тимчасовому виїзді її за межі України, тому суд вважає можливим і достатнім надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну неповнолітньої дитини. На підставі викладеного та ст. 141, ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,

Outcome: approved