Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 31 жовтня 2015 року, укладений між нею та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], скасувати реєстрацію права власності на цю квартиру на імя [PERSON] та визнати за нею право власності на квартиру №28 житловою площею 20,0 кв.м, загальною площею 39,2 кв.м. в будинку №44 по вул. Немировича-Данченка в м. Дніпропетровську, мотивуючи тим, що в 2012 році вона познайомилась з відповідачкою. Між ними склались приязні стосунки, відповідачка стала її провідувати. Позивачка розповіла, що є одинокою людиною та родичів не має. Тоді [PERSON] запропонувала надавати їй необхідну допомогу, а вона на її імя складе заповіт. Після складання заповіту 19 травня 2012 року відповідачка продовжувала її провідувати, обіцяла надавати їй матеріальну допомогу та допомогу по господарству, ставилася до неї добре. В 2015 році [PERSON] почала пропонувати їй укласти з нею договір за яким, належна їй квартира перейде їй у власність, а відповідачка за це буде її утримувати. Вона довго вагалась, але у неї не було вагомих підстав не довіряти відповідачці, а сторонньої допомоги вона потребувала, тому вона надала згоду на укладення договору довічного утримання. Підготовкою документів займалася відповідачка, яка також домовилася з приватним нотаріусом [PERSON] 31 жовтня 2015 року вона прийшла до нотаріуса, всі необхідні документи були готові і їй треба було поставити свої підписи. Вона з собою окуляри не брала, тому запитала у відповідачки, який договір підписує і вона її запевнила, що підписує договір довічного утримання про що вони і домовлялись раніше. Після того, як всі документи були оформлені, нотаріус передав їх відповідачці і вони з нею повернулися до її квартири. Тоді ж в квартирі вона вперше прочитала договір, та їй стало зрозуміло, що був укладений договір не довічного утримання, а договір дарування. З цього приводу вона розхвилювалась, заявили відповідачці, що вимагає розірвання договору, на що відповідачка почала її запевняти, що назва договору не має значення, а вона буде виконувати їх домовленості щодо її утримання, на підтвердження чого надала розписку. Однак свої зобовязання по її догляду та утриманню відповідачка не виконувала. Вона пропонувала відповідачці розірвати договір, але вона відмовилась це зробити. Вважає, що договір дарування є недійсним, оскільки в неї був намір укласти договір довічного утримання. Вона є людиною похилого віку та інвалідом другої групи з дитинства, тому вона б ніколи не погодилася подарувати свою квартиру, яка є її єдиним житлом. При укладанні договору дарування вона помилилась щодо природи правочину, тому що бажала укласти договір довічного утримання. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зокрема пояснила, що позивачка сама у нотаріуса читала текст договору дарування, тому знала, що між ними укладається. Так, вона дійсно домовлялась з позивачкою про те, що буду її доглядати до смерті. На підтвердження чого, там же у нотаріуса про це написала розписку. В подальшому в судове засідання не зявилась, про причини неявки суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона посвідчувала спірний договір. Перед його підписанням позивачка читала договір дарування та точно знала його зміст. Наслідки укладання цього договору їй також були розяснені. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що позивачка їх сусідка. Місяця два тому в них були збори СББ, позивачка показувала документи на свою квартиру, тоді вони їй сказали, що квартира вже не її, а відповідачки. Позивачка не розуміла коли підписувала договір дарування квартири, оскільки в неї проблеми зі здоровям. В належній їй квартирі, що за договором вона подарувала відповідачу проживає по теперешній час. Свідки [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що є сусідами позивачки. Відповідачку бачили, як та раз на тиждень приходила до позивачки готувати їсти. Їм відомо, що відповідачка обманула позивачку при укладенні договору. Заслухав пояснення сторін, покази свідка, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської [PERSON] народних депутатів 16 квітня 1999 року згідно з розпорядженням від 16 квітня 1999 року №7/388-99 позивачу [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] ([PERSON]). 31 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, згідно з умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] ([PERSON]). Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №352. Звертаючись з дійсним позовом позивач зазначила, що помилилась щодо природи правочину, оскільки вважала, що укладає з відповідачем договір довічного утримання. Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19\~постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від\~\~\~6 листопада 2009 року № 9\~роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими\~\~обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.03.2016 року (справа №6-93 цс 16). Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. З показів свідків та письмових доказів по справі судом встановлено наступне. Після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] продовжує проживати та бути зареєстрованою у спірній квартирі до теперішнього часу (а.с.43), передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри [PERSON] на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, яка в силу свого похилого віку ( [INFO]) та за станом здоров'я ( є інвалідом дитинства та має другу групу інвалідності) потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Позивачка погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання. Укладаючи спірний договір позивачка, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Окрім того, того ж дня, коли укладався спірний договір дарування відповідачем [PERSON] буда надана розписка, в якій вона зобовязалась вчиняти дії по догляду позивачки до кінця її життя. Факт написання даної розписки був підтверджений відповідачем в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тому суд приходить до висновку, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Відповідно ч.1 ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень). У звязку з визнання оспорюваного договору дарування недійсним, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину та повернути сторони до свого первинного стану, шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру, яка була предметом договору дарування та скасуванням реєстрації права власності відповідача на цю квартиру. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що рішення у справі було ухвалено на користь позивача, а вона є особою звільненою від сплати судового збору, то відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 4845,60 грн., який складається з (551,20 грн. (вимоги немайнового характеру) + 3743,20 грн. (вимоги майнового характеру).

Outcome: approved