Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи: Трускавецький міський ВДВС Львівського Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головне управління Національної поліції у Львівській області про звільнення майна з-під арешту. Позивач мотивує позов тим, що Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 травня 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., укладений 05 червня 2008 року [PERSON] із [PERSON], скасовано державну реєстрацію договору купівлі продажу від 05 червня 2008 року шляхом скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності [PERSON] на 20/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Оскільки до укладення такого договору саме вона була власником 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS], після набрання чинності рішенням суду, 27 квітня 2016 року вона звернулася до нотаріуса з метою відновлення інформації про її права на частку у праві власності на відповідну частку зазначеного будинку. Таким чином, відповідно до актуальної інформації Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. У нотаріуса позивач дізналася, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься наступна інформація стосовно обтяжень щодо даного майна: Слідчою СУ ГУ МВС у Львівській області Самохваловою О.М. 11.01.2010 року накладено заборону на 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS], у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи № 115-1537 відносно [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON]) та [PERSON] Власником майна на той час був [PERSON]. Крім того, в процесі здійснення виконавчого провадження №16630879 від 01.10.2009 року Трускавецьким міським ВДВС Львівського ГТУЮ у Львівській області було накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] в цілому. Власником майна на той час був [PERSON]. У відповіді від 17.06.2016 року Трускавецьким міським ВДВС Львівського ГТУЮ у Львівській області було повідомлено, що зазначене виконавче провадження було завершене. В подальшому передане в архів для зберігання, провадження було знищене. Однак при закінченні виконавого провадження, державним виконавцем арешт знято не було Позивач зазначає, що вищевказане обмежує його права як власника майна та не дає йому можливості в повній мірі користуватися вищезазначеним майном та реалізовувати своє право власності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає, просить їх задоволити. Третя особа: Представник ВДВС в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяу про розгляд справи у його відсутності. Третя особа: представник Головного управління Національної поліції у Львівській області в судове засідання не з'явився та не повідомив причини своєї неявки. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Трускавецького міського суду від 07.05.2015 року, яке набрало законної сили, оскільки Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 17.07.2015 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07.05.2015 року залишено без змін, суд вирішив: Визнати недійсним договір купівлі-продажу 20/100 частини житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., укладений 05.06.2008 року [PERSON] із [PERSON]. Застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, шляхом скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрації права власності [PERSON] на 20/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Даним судовим рішенням встановлено, що 05.06.2008 року [PERSON], яка діяла на підставі довіреності від 28.12.2007 року, від імені [PERSON] уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу 20/100 частини житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 67,3 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON] У вищезазначеному договорі (пункт 5) вказано, що на момент укладення даного договору [PERSON] було сплачено за об'єкт продажу 29358,00 грн. Отже, беручи до уваги те, що судом у вищезазначеному рішенні застосовано наслідки недійсності правочину, то позивач на даний час являється власником 20/100 частини житлового будинку [ADDRESS], які належали їй до укладення договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року. В судовому засіданні встановлено, що постановою про відкриття виконавчого провадження, ВП №16630879, винесеної відділом ДВС Трускавецького МУЮ Львівської області від 01.10.2009 року, на 20/100 частки у житловому будинку [ADDRESS] накладено арешт, власником яких був [PERSON] Також, слідчою СУ ГУ МВС у Львівській області Самохваловою О.М. 11.01.2010 року, у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи № 115-1537, на 20/100 частин житлового будинку [ADDRESS], які належали [PERSON], також накладено арешт. Спірні арешти та заборони накладені на 20/100 частини житлового будинку [ADDRESS], були пов'язані з колишнім власником [PERSON], та накладені на майно яке належало йому. Враховуючи те, що спірне майно на підставі рішення суду, повернуто колишній власниці, тобто вибуло з володіння [PERSON], то суд вважає, що й відпали підстави для збереження вищезазначених обтяжень, оскільки дані обтяження обмежують право позивача, як власника нерухомого майна, а тому повинні бути зняті, з врахуванням наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з роз'ясненнями наданими в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом, шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про виключення майна з опису. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.76 року (із змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, які ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Тобто підставами на визнання права на звільнення майна з-під арешту можуть бути: право власності на описане майно або право володіння ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи вищезазначені обставини та норми закону, те, що збереження арешту майна та оголошення заборони на його відчуження чинить Позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, правові підстави щодо збереження арешту майната оголошення заборони на його відчуження відсутні, суд вважає, що позов є підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved