Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яку до початку слухання справи по суті змінила і вказала, що 04. 04. 1975 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, за час якого вони набули нерухоме майно, що розташоване по [ADDRESS]. 1/4 частину будівель і споруд по [ADDRESS] відповідач отримав на підставі договору дарування від 17. 08. 2004 року. В подальшому рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21. 12. 2006 року ця частка була виділена в натурі з комплексу будівель і споруд, що розташований по [ADDRESS], і за відповідачем визнано право власності на цілий об'єкт нерухомості, що розташований по [ADDRESS], який складається з основної прибудови цегельної «А-1» загальною площею 333,6 кв. м., основної прибудови «А-3» загальною площею 60,9 кв. м., основної прибудови з ракушняка «А-4» загальною площею 39,7 кв. м., прибудови цегляної «а-1» загальною площею 18,0 кв. м., гаражу з ракушняка «Г» загальною площею 25,5 кв. м., воріт металевих № 3, вимощення з тротуарної плитки № ІІ і паркан № 4 шлакоблочний. На тій підставі, що вказане майно придбано в період шлюбних відносин, просить визнати його спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити майно, і визнати за нею право власності на 1/2 його частку. В судовому засіданні представник позивача за договором і свідоцтвом адвокат Межуєв С. М. підтримав позовні вимоги у повному обсязі і просить задовольнити. Пояснив, що у проміжок часу між укладанням договору дарування та визнанням права власності на вказане майно за рішення суду його склад фактично змінився за рахунок того, що за кошти [PERSON] відбувалося його будівництво та поліпшення. В результаті виникло нове майно, яке являється об'єктом спільного майна подружжя, і на 1/2 частку якого позивачка просить визнати право власності, оскільки у даному випадку діє презумпція спільного майна подружжя. Згідно технічного паспорту на майно, яке виникло в процесі добудови, рік будівництва - 2005-й, що підтверджує той факт, що після того, як майно отримано відповідачем в дар, воно повністю змінилося і утворилося нове майно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав і пояснив, що його дружина беззаперечно має право на 1/2 частку цього майна, оскільки після того, як він прийняв його за договором дарування, воно повністю змінилося внаслідок того, що його дружина, яка з 2001 року являлася приватним підприємцем і заробляла основні кошти, все вкладала у його будівництво. Він сам на той час перебував на державній службі, отримував заробіток, який не давав йому змоги та таке будівництво, яке відбулося. Дійсно, він надав це майно в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», але Банк на той час знав про те, що це майно спільне майно подружжя, знав про поліпшення, які відбувалися в ході його експлуатації, усе це досліджувалося працівниками Банку і на все надавалася згода. В даний час його дружина дуже хворіє, і він визнає її право на те, щоб вона мала право на половину спільного майна подружжя, зокрема, на 1/2 частину нерухомого майна по [ADDRESS]. Представник третьої особи за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала на тих підставах, що у суду відсутні відомості про те, що шлюб між сторонами на час розгляду справи продовжує існувати. Вказаний позов пред'явлено з однією метою - не дати Банку реалізувати вказане майно, бо воно вже проходить процедуру реалізації за рішенням суду. Позивачка не надала доказів того, що майно змінилося, і вона його ремонтувала за свої особисті кошти, і вартість майна збільшилася за рахунок вкладення саме її коштів. Позивачка неправомірно просить поділити тільки це майно, хоче в родині є і інше майно, і неправомірно не просить поділити і борги перед Банком. Банк вважає, що спірне майно - це особисте майно [PERSON], рішення суду - це не є правочин, що прямо передбачено ст.. 328 ЦК України, і за усіх цих обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу 04 квітня 1975 року у м. Донецьку зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON], сторони даний факт не оспорюють, тому він в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно договору дарування від 17. 08. 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Каракуловою Л. І., реєстр № 1959 [PERSON] отримав у дар 1/4 частину комплексу будівель і споруд, що знаходилися за адресою [ADDRESS] Запорізької області. Згідно договору дарування у власність [PERSON] перейшли приміщення першого поверху основної будівлі «А», основна будівля «А1», прибудова «а1». З рішення Бердянського міськрайонного суду від 21. 12. 2006 року за позовом [PERSON] про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно вбачається, що після придбання приміщення у дар були прибудовані основні прибудови «А-3», «А4», гараж «Г» та склад «Е» з ракушняка. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21. 12. 2006 року з цілого комплексу будівель та споруд по [ADDRESS] виділено 1/4 частку, що належить [PERSON], та визнано за ним право власності на цілий об'єкт нерухомості, який став складатися з основної прибудови цегельної «А-1» загальною площею 333,6 кв. м., основної прибудови «А-3» загальною площею 60,9 кв. м., основної прибудови з ракушняка «А-4» загальною площею 39,7 кв. м., прибудови цегляної «а-1» загальною площею 18,0 кв. м., гаражу з ракушняка «Г» загальною площею 21,7 кв. м., складу з ракушняка «Е» загальною площею 25,5 кв. м., воріт металевих № 3, вимощення з тротуарної плитки № ІІ і паркан № 4 шлакоблочний, який розташований по [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що майно, яке [PERSON] придбав за договором дарування у 2004 році, і майно, на яке визнано за ним право власності за рішенням суду у 2006 року, суттєво відрізняється, фактично це інше майно, яке створено за рахунок нових будівель. Відповідач пояснив, що усі будівельні роботи фінансувала його дружина [PERSON], як приватний підприємець. 07 березня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т. Т., реєстр № 172, предметом якого стало належне на праві власності [PERSON] спірне майно, яке розташоване по [ADDRESS]. Той факт, що на час укладання іпотечного договору Банк визнавав, що надане в іпотеку нерухоме майно є спільним майном подружжя, підтверджено наданою Банком заявою [PERSON] нотаріусу Чуєвій Т. Т., де вона надає згоду на укладання вказаного договору, і вказує на те, що нежитлова будівля по [ADDRESS] є об'єктом їх з чоловіком спільної сумісної власності як така, що була набута в період шлюбу. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 19. 05. 2015 року за позовною заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю по [ADDRESS], 15. 02. 2016 року відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного рішення суду. З цього самого моменту Банк припинив своє визнання спірного об'єкта спільним майном подружжя і став вказувати на те, що насправді ця нежитлова будівля є особистою власністю [PERSON], оскільки вона перебуває у стадії реалізації, і поданий позов [PERSON] є «технічним». Судом ця позиція Банку вважається нелогічною та такою, що спростовується дослідженими доказами по справі. Згідно до ст. ст.. 60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ст. 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право власності на спільне майно подружжя не може бути залежним під того, чи віддавалося воно в іпотеку, оскільки це звужує право одного з подружжя на визнання за ним у будь -який час право на частку у такому майні, і суперечить ст.. 41 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позиція Банку стосовно того, що [PERSON] набув право власності за рішенням суду, а це не є правочином за умовами ст. 328 ЦК України, а значить він набув його незаконно, є хибною, такою, що суперечить чинному законодавству, і судом не розглядається. Суд також не може зобов'язати позивача збільшити об'єм позовних вимог і ділити не тільки нерухоме майно, а і транспортні засоби, а також вирішувати питання про поділ заборгованості за кредитними договорами, як того вимагає Банк, оскільки це не передбачено жодним нормативним документом і виходить за рамки повноваження суду. Питання про розмір грошових вкладень позивачки у будівництво нежитлової будівлі, яку [PERSON] прийняв у дар, судом не досліджувалося, оскільки після визнання за ним право власності за рішенням суду статус майна змінився, і воно придбало ознаки спільного майна подружжя, і [PERSON] безумовно має право власності на 1/2 його частку на підставі ст. 70 СК України.

Outcome: approved