Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], без згоди батька у період з 01.04.2015 року по 30.09.2015 року до країни [PERSON] з лікувально-оздоровчою метою, мотивуючи тим, що відповідач є батьком її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 19.08.2011 року їх шлюб з [PERSON] було розірвано. З квітня 2014 року відповідач самоусунувся від спілкування з сином та його виховання. Дитина страждає на психічний розлад внаслідок раннього органічного ураження головного мозку зі зниженням пізнавальних здібностей, моторна алалія, синдром аутизму, та потребує відновної терапії 2-3 рази на рік. Матір позивачки [PERSON], постійно з 2002 року проживає однією родиною з громадянином [PERSON] в м.Ровіго та має постійний вид на проживання у цій країні, тому позивачка має можливість виїхати до [PERSON] з метою проведення дитині відновної терапії та необхідних додаткових медичних обстежень, а також здійснення його оздоровлення в морській кліматичній зоні. Однак відсутність згоди батька на виїзд сина, яку той безпідставно не надає, перешкоджає їй у цьому, тим самим порушуються права дитини, що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги уточнили і остаточно просили надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України, без згоди батька [PERSON], до республіки [PERSON] з метою здійснення лікування та оздоровлення на період з 20 червня 2015 року по 20 вересня 2015 року дитини [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження 1-ФП № 111590, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 23.09.2009 року), у супроводі матері [PERSON] (паспорт серії ЕР 342844,виданий Центральним РВ ММУ МВС України в Миколаївській області 27 березня 2009 року). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи в судовому засіданні просила позов задовольнити виходячи з інтересів дитини. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного: Сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 27.09.2009 року по 19.08.2011 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження І-ФП №111590, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 23 вересня 2009 року). В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] є дитиною-інвалідом. Відповідно до медичного висновку від 21.10.2013 року, йому встановлено діагноз - психічний розлад внаслідок раннього органічного ураження головного мозку зі зниженням пізнавальних здібностей, моторна алалія, синдром аутизму. Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №118 від 25.09.2013 року [PERSON] потребує відновної терапії 2-3 рази на рік. У судовому засіданні також встановлено, що матір позивачки [PERSON] постійно з 2002 року проживає у Італійській Республіці м.Ровіго, та позивач має можливість організувати виїзд дитини до вказаної країни, для здійснення відновної терапії та необхідних додаткових медичних обстежень, а також здійснення оздоровлення дитини, однак відсутність згоди батька дитини на виїзд неповнолітнього за кордон, перешкоджає у цьому. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вимоги ч.З ст.313 ЦК України передбачають, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство також передбачає можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Таким чином, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Встановлені судом фактичні обставини справи, свідчать про те, що відсутність дозволу батька дитини на виїзд за кордон, суперечить інтересам неповнолітнього [PERSON], оскільки позбавляє його можливості здійснити лікування та оздоровлення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, при цьому, в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право [PERSON] на піклування, спілкування чи виховання сина ніяким чином не порушує і не обмежує. При цьому суд, вважає за можливе захистити права дитини, шляхом надання дозволу на тимчасовий виїзд його з України без згоди батька, до Республіки [PERSON] з метою здійснення лікування та оздоровлення у період з 20.06.2015 року по 20.09.2015 року.

Outcome: approved