Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею, як за спадкоємцем другої черги спадкування за законом після смерті свого брата [PERSON] , який помер [INFO] , право приватної власності на 27/50 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані на [ADDRESS] . Позов обгрунтовує тим, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON] 15.05.2018 року вона звернулася до Гайворонської районної державної нотаріальної контори щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті брата, проте постановою нотаріуса їй було відмовлено у його видачі, з огляду на те, що спадковий житловий будинок зареєстрований за відповідачем [PERSON] , яка доводилася дружиною її брата. Зазначає, що її брат [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.08.1988 року по 20.11.2003 рік. Протягом спільного подружнього життя на ім`я [PERSON] було придбано 27/50 частини будинку, що розташований на [ADDRESS] . Поділу спільного майна подружжя не було. Після цього відповідач [PERSON] залишила місце свого проживання у м. Гайвороні. Позивач вважає, що оскільки її брат перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, тому незалежно на кого була зареєстрована частка спірного житлового будинку, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Крім неї у встановлений законом шестимісячний строк ніхто не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на момент смерті спадкодавець був зареєстрований та проживав у житловому будинку один. Ураховуючи, що після розлучення поділу спільного майна подружжя не було, відповідач знялася з реєстрації у спірному житловому будинку, виїхала у невідомому позивачу напрямку, тому, на думку позивача, її брату належить повністю частка житлового будинку, придбана ними у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу. З огляду на це просить визнати за нею в цілому право власності на частину житлового будинку після смерті брата [PERSON] . Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.10.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2020 року вирішено звернутися до компетентного органу (суду) Російської Федерації з судовим дорученням про надання правової допомоги в рамках Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, Договірною Стороною якої є Російська Федерація, та провадження у цивільній справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги. 06.07.2021 року на адресу Гайворонського районного суду Кіровоградської області надійшло повідомлення про виконання на території Російської Федерації доручення Гайворонського районного суду Кіровоградської області про вручення судових документів [PERSON] та про допит її в якості відповідача у цивільній справі, згідно якого відповідач [PERSON] повністю визнала заявлені позовні вимоги, відзив на позовну заяву не подала, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та просила справу розглядати у її відсутності. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 08.07.2021 року поновлено провадження у цивільній справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21.09.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали повністю, просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Згідно повідомлення про виконання на території Російської Федерації доручення Гайворонського районного суду Кіровоградської області, відповідач [PERSON] повністю визнала заявлені позовні вимоги, відзив на позовну заяву не подала, просила розгляд справи проводити у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника на підтримання доводів позовної заяви, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 16 ЦПК України, сторонни вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. [PERSON] та [PERSON] з 26.08.1988 року по 20.11.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що стверджується даними рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20.11.2003 року (а.с. 18, 103). Протягом спільного подружнього життя ними було придбано 27/50 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка згідно договору купівлі-продажу від 09.10.1993 року в цілому була зареєстрована за відповідачем [PERSON] (а.с. 11-12, 19). Згідно довідки від 05.10.2020 року № 2413, виданої Гайворонською міською радою, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з перенумерацією будинків на провулку, має адресу: [ADDRESS] (а.с. 29). [INFO] помер [PERSON] , про що Гайворонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 14.11.2016 року складено відповідний актовий запис за № 178 (а.с. 20). Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно. Згідно довідки від 15.05.2018 року № 156, виданої Гайворонською міською радою, [PERSON] на день його смерті [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою був зареєстрований один (а.с. 21). Згідно даних домової книги, відповідач [PERSON] була зареєстрована у спірному житловому будинку з 03.04.1999 року та знялася з реєстрації 30.12.2003 року, що також стверджується і даними довідки № 16/300 від 16.10.2020 року, виданої на вимогу суду Гайворонським районним сектором управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області (а.с. 13-17, 41). З спадкової справи № 403/2016 року до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що сестра померлого - позивач [PERSON] звернулася до Гайворонської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області 15.11.2016 року із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті брата [PERSON] , тобто в межах передбаченого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с. 44). Із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 15.11.2016 року вбачається, що інформація по параметрах пошуку за прізвищем [PERSON] відсутня (а.с. 48). Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON] стверджується даними свідоцтв про їхнє народження, де у відомостях про їхніх батьків батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-10). Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем згідно другої черги спадкування за законом. Між тим, при зверненні позивачки до Гайворонської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] державним нотаріусом було відмовлено у видачі такого, з огляду на те, що успадковувана частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстована за відповідачем [PERSON] (а.с. 28). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Щодо заявлених позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності на спадкове майно після смерті брата [PERSON] , як за спадкоємцем другої черги спадкування за законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім цього, згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. 27/50 частини житлового будинку, що на [ADDRESS] , набуто [PERSON] та [PERSON] під час спільного подружнього життя, отже, належить їм на праві спільної сумісної власності, що визнається відповідачем у справі [PERSON] . Позивач у справі [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом згідно другої черги спадкування після смерті брата [PERSON] , яка вчасно в межах шестимісячного строку, передбаченого законом, звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, отже, вважається єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину, інші спадкоємці за законом згідно першої черги спадкування за законом із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до державного нотаріуса не зверталися та такі судом не встановлені, інші спадкоємці за заповітом також судом не встановлені. Ураховуючи вищенаведене, виходячи із черговості прийняття спадщини за законом, а також презумпції спільності права власності подружжя на майно та рівності часток чоловіка та дружини у майні подружжя, що визнається самою відповідачкою [PERSON] , яка не заперечила проти того, що 27/50 частини спірного житлового будинку було набуто нею та померлим [PERSON] за час шлюбу, ураховуючи відмову державного нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, виданих на ім`я померлого [PERSON] , що унеможливлює позивачу належне оформлення спадкових прав після смерті брата, суд вважає, що слід визнати за [PERSON] право власності на 27/100 частини житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель та споруд, що на [ADDRESS] , після смерті брата [PERSON] , який помер [INFO] , що відповідає Ѕ частці померлого у спільному майні подружжя та входить до складу спадкового майна. Що стосується решти заявлених позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності на решту частини житлового будинку (27/100) та приналежних до нього господарських будівель та споруд, що на [ADDRESS] , після смерті брата [PERSON] , який помер [INFO] , то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Норма статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права до особи, яка це право не визнає. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено вище, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Оскільки позивач в судовому засіданні не довела належними доказами, що 27/50 частки житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель та споруд, що на [ADDRESS] , вцілому належала померлому [PERSON] , тому в решті вимог заявленого цивільного позову про визнання за позивачем права власності на решту частини житлового будинку слід відмовити. Суд вважає за необхідне відмітити, що визнання відповідачем позову виключає можливість набуття позивачем права власності на усю частку спірного житлового будинку за правилами ст. 392 ЦК України, проте не позбавляє її можливості набути право власності на таке майно, зокрема, шляхом вчинення інших правочинів згідно ЦК України. Крім того, суд вважає за необхідне відзначити про відсутність будь-якого спору щодо нерухомого майна, що в свою чергу стверджує про обрання позивачем невірного способу захисту. Суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки згідно ст. 206 ЦПК України, визнання відповідачем позову може бути прийняте судом, якщо воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку визнання позову суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює відносини, що виникли, про що зазначено вище. Ураховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на решту 27/100 частини житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель та споруд, що на [ADDRESS] , належних відповідачу [PERSON] , в судовому порядку відсутні, а відтак приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки позивачем обраний невірний спосіб захисту. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В матеріалах справи наявна квитанція № N1D584306M від 18.09.2020 про сплату [PERSON] 840,80 гривень судового збору. На підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову до ухвалення рішення 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем підлягає поверненню їй (840,80/2=420,40 гривень). Також з відповідача, згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає до стягнення 420 гривень 40 копійок сплаченого нею судового збору.

Outcome: partial