Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 30 липня 1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Чернігівського міськвиконкому, актовий запис № 1190. Від сумісного життя неповнолітніх дітей не мають. Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, в сім'ї постійно виникали сварки та суперечки, втрачені почуття поваги та взаєморозуміння, спільне господарство не ведеться. За таких обставин, позивач вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї не можливе. У добровільному порядку відповідач відмовляється розірвати шлюб через органи РАЦСу. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити, при цьому посилалася на обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Вислухавши сторони, на підставі досліджених доказів судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30 липня 1994 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований у у відділі реєстрації актів громадянського стану Чернігівського міськвиконкому, актовий запис № 1190 (а.с.3). Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що спільне життя подружжя не склалося, збереження шлюбу є неможливим, оскільки сторони не проживають разом, з лютого 2014 року не ведуть спільне господарство, сім'я носить формальний характер. Судом були вжиті заходи щодо примирення подружжя відповідно до ст. 111 СК України (а.с.18), але примирення між сторонами не відбулося. З огляду на викладені правові норми та позицію позивача щодо неможливості збереження сімейних стосунків, суд вважає, що збереження сім'ї за бажанням відповідача буде нічим іншим, як примушуванням позивача до збереження шлюбних відносин. Таким чином, суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що слід розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 30 липня 1994 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved