Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради їй на праві власності належить кв.№30 по вул. М.Підгірянки, 23 в м.Івано-Франківську. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №36857803 від 20.12.2012, виданого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], номер запису 8954 в книзі 254. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 06.06.2013, слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС [PERSON], [PERSON] в четвертому кварталі 2006 року за усною домовленістю із [PERSON] купив квартиру, після чого вони в присутності нотаріуса уклали договір купівлі-продажу. Оскільки, [PERSON] власником квартири ніколи не був, то продати її відповідачу не міг. У відповідача відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, а тому його вселення є самовільним. На вимоги в добровільному порядку виселитись із спірної квартири відповідач не реагує, чим порушує право власноті позивачки на квартиру, що і стало підставою для звернення до суду із позовом. 02.09.2014 року [PERSON] подала до суду позов до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності. Позовні вимоги мотивувала тим, що 07.02.2006 року між нею та ФОП [PERSON] було укладено договір про дольову участь у будівництві, згідно якого по завершенні будівництва ФОП [PERSON] зобовязався виділити їй у власність трикімнатну квартиру №30 на четвертому поверсі в секції №5. За вказану квартиру вона оплатила 250 000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №11 від 07.02.2006 року та свідчить про виконання зообовязань за договором. Однак, право власності на вказане нерухоме майно вона не зареєструвала у зв'язку з тим, що [PERSON] не передав їй усіх необхідних для реєстрації документів. Після введення будинку в експлуатацію, у 2009 році вона разом із сім'єю вселилася в дану квартиру, провела в ній дороговартісний ремонт, закупила техніку і меблі, уклала договори з обслуговуючими організаціями житлово-комунальних послуг, що підтверджується квитанціями про оплату комунальних послуг. Про те, що право власності на її квартиру зареєстровано за [PERSON] їй стало відомо після позову про виселення. Вважає, що реєстрація права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] була здійснена з грубим порушенням вимог щодо вчинення такої реєстрації, оскільки, обєкт був зареєстрований або без технічного паспорта на квартиру, або технічний паспорт було виготовлено без фактичних обмірів обєкту, внаслідок чого не було зясовано, що вкартира трьохкімнатна, а не двохкімнатна. 19.09.2014 року [PERSON] подала ще один позов до [PERSON], МВК, ТзОВ Укрінтехбуд, [PERSON] про визнання недійсним договору, визнання незаконним і скасування рішення МВК, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що 25.12.2004 року між забудовником ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП [PERSON] було укладено договір про дольову участь у будівництві № 4/5, за умовами якого він вніс 2 258 025 грн, а забудівник зобов'язався передати йому 14 об'єктів нерухомого майна, якими той мав право розпоряджатись на власний розсуд. Однією з квартир, в будівництво якої [PERSON] вкладав свої інвестиції була квартира [ADDRESS], яку вона придбала за оплатним договором 07.02.2006 року. У 2009 році будинок було споруджено, підприємець передав їй ключі від придбаного житла, проте не надав акта приймання-передачі квартири, посилаючись на те, що будинок ще не введений в експлуатацію. У 2014 році їй стало відомо, що на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2012 року про надання дозволу на оформлення права власності на спірну квартиру [PERSON] видано свідоцтво про право власності від 18.12.2012 року на дану квартиру, в якому зазначено, що квартира є двокімнатною, однак, в дійсності вона трикімнатна. Тому свідоцтво та реєстрація права власності квартири за [PERSON]. І.С. є незаконними, оскільки, квартира нею не оглядалась, її технічна інвентаризація не проводилась. Вважає, що вказані рішення та свідоцтво оформлялись на підставі фіктивного договору про дольову (пайову) участь, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Укрінтехбуд», з метою вирішення конфліктної ситуації, яка склалась між учасниками спільної діяльності: підприємцем [PERSON] та власником ТОВ «Укрінтехбуд» ? [PERSON] Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 22.12.2014 року вказані позовні заяви обєднано в одне провадження та залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (а.с.83, 85 том 2). Ухвалою суду від 06.04.2016 року до участі у первісному позові в якості співвідповідача залучено [PERSON] (а.с.204 том 3). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб [PERSON] І-НМ №128056 виданого 02.01.2014 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини Лаврук (а.с.70 том 4). В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Проти заявлених зустрічних позовних вимог заперечив, оскільки вважає їх необґрунтованими. Пояснив суду, що в документах, які додані як докази до зустрічного позову містяться суперечності, які спростовують зазначені в позовній заяві обставини, зокрема, у договорі про дольову участь у будівництві та квитанції не збігаються їх номери та суми. ФОП [PERSON] ніколи не був власником спірної квартирию, а отже не мав права її відчужувати [PERSON] Вказав, що право [PERSON] на спірну квартиру є похідним від права [PERSON], яке у останнього відсутнє. Крім цього, повідомив, що договір про уступку права вимоги не може бути визнаний недійсним, оскільки, [PERSON] оформила право власності на спірну квартиру та отримала відповідне свідоцтво, тобто вчинила дії на виконання вказаного договору. Представник [PERSON] проти заявлених позовних вимог [PERSON] заперечив, оскільки, проживає у спірній квартирі з дозволу своєї матері [PERSON], яка придбала квартиру у ФОП [PERSON], а отже він користується нею правомірно. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги викладені в позовних заявах від вересня 2014 року підтримала в повному обсязі з підстав наведених у позовних заявах та письмовому виступі. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], а позовні вимоги [PERSON] задоволити в повному обсязі. Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не зявився, 21.03.2016 року подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за наявними матеріалами справи (а.с.179 том 3). Представник ТОВ «Укрінтехбуд» арбітражний керуючий [PERSON] в судове засідання не зявився, 09.02.2016 року подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи здійснювати без його участі, оскільки, у нього відсутні будь-які дані та документи щодо предмету спору (а.с.121 том 3). [PERSON] у судове засідання не з»явився, 06.04.2016 року подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи здійснювати без його участі (а.с.192 том 3). Представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав наведених у письмовому запереченні (а.с.41-45 том 4). Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом втсановлено, що між сторонами виник спір з приводу визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.4 цієї ж статті право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернувся до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 383 ЦК України встановлено право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, членів своєї сім'ї. Із матеріалів справи вбачається, що 25.12.2004 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП [PERSON] було укладено договір № 4/5 про дольову участь у будівництві, згідно з яким ТОВ «Укрінтехбуд» прийняло його у дольову участь будівництва квартир № № 17-22, 25-32 в 4 та 5 секціях будинку за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. М.Підгірянки, 23. Загальна площа обєкта, що будується становить: 1 273,52 кв.м. Вартість об'єкта становить 2 258 025 грн. (а.с.8, 9 том 2). Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «Укрінтехбуд» зобов'язалось здійснити будівництво будинку по вул. М.Підгірянки в м.Івано-Франківську, прийняти у дольову участь будівництва квартир №№ 17-22, 25-32 ПП [PERSON] та після будівництва передати їх за актом приймання-передачі у власність ПП [PERSON], а ПП [PERSON] взяв на себе зобов'язання зі своєчасної сплати вартості будівництва у розмірі 2 258 025 грн. 07.02.2006 року між ПП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №1 про дольову участь у будівництві, згідно з яким після завершення будівництва ПП [PERSON] зобов'язався виділити їй у власність трикімнатну квартиру на четвертому поверсі в 5 секції №30, орієнтованою площею 85 кв.м. з виконаними в ній згідно Додатку роботами (а.с.10 том 2). На виконання умов договору [PERSON] внесла 250 000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 07.02.2006 року № 11 (а.с.11). Проте, суд звертає увагу на те, що згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 07.02.2006 року № 11 підставою для оплати [PERSON] 250 000,00 грн. є договір №11, тоді як між ПП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №1 (а.с.10 том 2). Крім цього, згідно копії листа директора ТзОВ Укрінтехбуд адресованого заспутнику начальника ДПІ в м.Івано-Франківьку Р.Бойчуку від 25.04.2012 року №25/04-01, у відповідності до Договору №4/5 на дольову участь у будівництві від 25.12.2004 року, укладеного між ТзОВ Укрінтехбуд і приватним підприємцем [PERSON], за останнім , згідно п.2.1 вищевказаного договору числяться квартири у 4-й та 5-й секціях житлового будинку по вул. М.Підгірянки у м.Івано-Франківську (всього 14 квартир), а саме: квартири №№17, 18, 19, 20, 21, 22, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32. На квартири №№ 17, 21, 26, 28, 31, 32 були видані Акти приймання-передавання на загальну площу 599,7 кв.м., як на такі, що оплачені в повному обсязі. Враховуючи те, що керівництву Товариства не надано будь-яких підтверджуючих документів про внесення на розрахунковий рахунок ТзОВ Укрінтехбуд (частково або повністю) необхідної суми коштів, як оплату за квартири №№ 18, 19, 20, 22, 25, 27, 30, акти приймання-передачі згідно договору №4/5 від 25.12.2004 року на дольову участь у будівництві, укладеного між ТзОВ Укрінтехбуд і приватним підприємцем [PERSON] на вищевказані квартири не видано (а.с.188 том 2). Вказані обставини також підтверджуються копією Реєстру квартир підприємця [PERSON] у житловому будинку за адресою: вул.М.Підгірянки, 23 в м.Івано-Франківську (станом на 08.05.2012 року) (а.с.189 том 2). Згідно з сертифікатом відповідності від 18.03.2011 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об'єкта багатоквартирного житлового будинку з мансардою і вбудованими офісами та автостоянками по вул. М.Підгірянки, 23 в м.Івано-Франківську відповідно проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації (а.с.19 том 2). Відповідно до п.п.4.1.-4.4 договору №4/5 на дольову участь у будівництві від 25.12.2004 року, укладеного між ТзОВ Укрінтехбуд і приватним підприємцем [PERSON], приймання-передача обєкта, що будується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін. Обєкт, що будується повинен бути переданий стороною-1 та прийнятий стороною-2 протягом 30 днів з моменту здачі будинку в експлуатацію. При передачі обєкта, що будується, складається акт передачі-приймання, який підписується членами двосторонньої комісії. Обєкт, що будується, вважається переданим з моменту підписання сторонами акту передачі-приймання (а.с.8 том 2 зворот). З вищенаведних матеріалів справи вбачається, що на протязі майже одного року і двох місяців з часу введення обєкта багатоквартирного житлового будинку з мансардою і вбудованими офісами та автостоянками по вул. М.Підгірянки, 23 в м.Івано-Франківську в експлуатацію, квартира №30 на четвертому поверсі у пятій секції ПП [PERSON] по Акту передачі-приймання передана так і не була. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи на квартиру №30 на імя [PERSON] Право [PERSON] на спірну квартиру є похідним від права, яке мав би набути [PERSON] на підставі договору №4/5 на дольову участь у будівництві від 25.12.2004 року, однак так і не набув, а отже, не мав права нею розпоряджатись. Щодо квитанцій про оплату комунальних послуг(за електроенергію та інтернет послуги)[PERSON], то вони не є належними доказами, який би засвідчував правомірність володіння спірною квартирою. Таким чином, підстав для визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] суд не вбачає. Відповідно до угоди № 2 про уступку права вимоги від 27.04.2012 року [PERSON] передав [PERSON] в повному обсязі всі права вимоги грошового зобов'язання в розмірі 280 616 грн перед ТОВ «Укрінтехбуд» (а.с.53 том 2). В судовому засіданні представник [PERSON] посилалась на те, що у ТОВ «Укрінтехбуд» відсутні будь-які боргові зобовязання перед [PERSON], однак, відповідно до копії довідки №18 від 28.09.2013 року борг ТОВ «Укрінтехбуд» перед [PERSON] складає 776 058,19 грн. (а.с.76, 77 том 2). Відповідно до копії Витягу з протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року № 1 [PERSON] в оплату боргу згідно з договором уступки вимоги №2 від 27.04.2012 року передано квартиру №30, загальною площею 83,6 кв.м. Вартістю 280 616,00 грн, за адресою м.Івано-Франківськ, вул. М.Підгірянки, 23 (а. с. 113 том 2). 08.05.2012 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та [PERSON] було оформлено акт приймання-передачі квартири згідно з рішенням загальних зборів, який засвідчує, що [PERSON] оглянуто приміщення квартири № 30, дане приміщення знаходиться у стані, повністю придатному для використання, загальна площа квартири становить 83,6 кв. м. (а.с.140 том 2). 05.12.2012 року ОКП Івано-Франківське ОБТІ було виготовлено технічний паспорт на квартиру №30 в житловому будинку №23 по вул. М.Підгірянки в м.Івано-Франківську (а.с.69-72 том 2). Згідно вказаного технічного паспорту [PERSON] є власником квартири, що розташована на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 24,5 кв.м., загальною площею 83,6 кв.м. [PERSON] до матеріалів справи було долучено також копію технічного паспорту на квартиру №30 в житловому будинку №23 по вул. М.Підгірянки в м.Івано-Франківську виготовленого ФОП [PERSON] станом на 26.08.2014 року, відповідно до якого квартира розташована на 4 поверсі 5 з мансардою поверхового будинку, складається з трьох кімнат житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 84,2 кв.м. (а.с.16, 17 том 2). Проте, представником [PERSON] було надано суду копію технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок №23 по вул. М.Підгірянки в м.Івано-Франківську, складений Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентеризації та реєстрації прав власності на нерухомість 15.10.2010 року, відповідно до якого квартира №30 є двохкімнатною, а не трикімнатною, як вказано у технічному паспорті [PERSON] Схема квартири №30 є ідентичною, схемі, зазначеною в технічному поспорті [PERSON] (а.с.102-169 том 4, а саме а.с. 129, 143). Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2012 року № 783 доручено Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації здійснити юридичне оформлення права власності, зокрема [PERSON], та видати свідоцтво про право власності (а.с.136-139 том 2). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира загальною площею 83,6 кв. м, що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. М.Підгірянки, 23 (а.с.12 том 2). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. На підстві зазначених матеріалів справи та наведених норм закону, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула право власності у спосіб, що передбачений законом. [PERSON] до виконавчого комітету були надані всі передбачені чинним законодавством України документи для реєстрації за нею права власності на майно. [PERSON] не доведено незаконності прийнятого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради рішення. Щож до вимоги [PERSON] про визнання правочину між [PERSON] та [PERSON] фіктивним, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Нормами статей 234, 235 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як було встановлено в судовому засіданні на виконання оспорюваного правочину [PERSON] було передано майно, а саме квартиру №30, згідно акту приймання-передачі квартири від 08.05.2012 року та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, а отже, вказаний договір не є фіктивним. За ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. За нормами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, на підставі доказів по справі, та того, що знаходження відповідачів [PERSON], [PERSON] у спірній квартирі порушує право [PERSON] як власника майна, суд приходить до висновку, що їх слід виселити без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS], належної позивачці, оскільки, відповідачі займають дану квартиру без відповідних на те правових підстав. Згідно з нормою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Беручи до уваги вищенаведене, надані учасниками процесу пояснення, дослідивши всі матеріали справи в їх сукупності, вивчивши таким чином фактичні обставини справи. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. В задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] слід відмовити, оскільки, такі є безпідставними та необгрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів [PERSON], [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] 115,00 грн. витрат по оплаті судового збору (а.с.1 том 1).

Outcome: approved