Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати за нею право власності на 55/100 часток земельної ділянки [ADDRESS] площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що на земельній ділянці [ADDRESS] розташований житловий будинок з надвірними будівлями, який належав на праві спільної часткової власності тітці позивача [PERSON] - 55/100 часток та [PERSON] - 45/100 часток. Земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, була передана співвласникам будинку у спільну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно рішення ІV сесії V скликання від 18 серпня 2006 року Південноміської ради Харківського району Харківської області. Право спільної власності [PERSON] на спірну земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 29 листопада 2006 року, однак в ньому не зазначені частки співвласників. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 55/100 часток житлового будинку та частини земельної ділянки по [ADDRESS]. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй на час смерті майно заповіла позивачу - [PERSON] Позивач, як спадкоємець за заповітом прийняла спадщину, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 55/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS]. Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богунової Н.В. від 09 січня 2019 року відмовлено в оформленні спадкових прав на частину вищезазначеної земельної ділянки, оскільки не визначена частка спадкодавця [PERSON] в праві спільної власності на вказане майно. Частка [PERSON] у праві власності на земельну ділянку складала 55/100 часток, а частка [PERSON] - 45/100 часток. [PERSON] померла [INFO], позивач прийняла спадщину після її смерті, а тому набула право власності на 55/100 часток спірної земельної ділянки. 29 січня 2008 року право власності на інші 45/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2008 року. 30 січня 2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 січня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. Позивач в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, за участю її представника. 04 квітня 2019 року представник позивача - [PERSON] особисто надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила судові витрати з судового збору віднести за рахунок позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги визнав. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що по [ADDRESS] розташований житловий будинок з надвірними будівлями, що був зареєстрований на праві спільної часткової власності за [PERSON] у 55/100 частках та [PERSON] у 45/100 частках. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 29 листопада 2006 року, земельна ділянка [ADDRESS] площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, була передана співвласникам будинку у спільну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно рішення ІV сесії V скликання від 18 серпня 2006 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку не містить застережень про розмір часток кожного співвласника. Відповідно до ч.2 ст.370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно з ч.ч.4, 5 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Більш детальне регулювання відповідних правовідносин передбачене ст.ст. 370 - 372 ЦК України, які також виходять із рівності часток у праві спільної сумісної власності, допускаючи, проте, винятки із цього правила «з урахуванням обставин, що мають істотне значення». Як роз'яснено в п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Абзацом 1 пункту 21 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України також передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок. Таким чином, при визначенні частки співвласників у праві власності на земельну ділянку, необхідно виходити з його частки у праві власності на житловий будинок, який розташований на вищевказаній земельній ділянці. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При таких обставинах суд вважає встановленим, що розмір частки [PERSON] у праві власності на земельну ділянку складала 55/100 часток, а частка [PERSON] - 45/100 часток. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з 55/100 часток житлового будинку та частини земельної ділянки по [ADDRESS]. Частиною першою статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст.ст.1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Положеннями ч.1 ст.1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Для отримання свідоцтва про право власності на частину земельної ділянки позивач звернулася до державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Богунової Н.В. від 09 січня 2019 року їй відмовлено у оформленні спадкових прав на частину земельної ділянки по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], оскільки не визначена частка спадкодавця [PERSON] в праві спільної власності на вказане майно. Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину після смерті [PERSON] та 27 лютого 2008 року отримала свідоцтво за реєстровим №1-377 про право на спадщину за заповітом на 55/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS], тому суд вважає за можливе визнати за нею право власності на спадкове майно - на 55/100 часток земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER]. Іншим співвласником будинку по [ADDRESS] є відповідач [PERSON], який 29 січня 2008 року набув право власності на 45/100 часток житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрага С.О. та зареєстрованого за №570. Судом не встановлено наявності спору між співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] співвласниками щодо розміру частки на земельну ділянки, яка відповідає розміру частки кожного співвласника у праві власності на житловий будинок. У відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України суд вважає за доцільне залишити судові витрати за позивачем. На підставі викладеного і

Outcome: approved