Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] і просить витребувати на її користь 1/2 частину квартири [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що з 25.02.1962 року по 03.05.1993 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким під час шлюбу була отримана кооперативна квартира [ADDRESS] та повністю сплачено внески. Після розірвання шлюбу поділ спільного майна не здійснювався. 25.04.2010 року [PERSON] помер, однак, за життя він уклав шлюб з відповідачем [PERSON] і 17.08.2006 року уклав з нею договір довічного утримання, згідно умов якого передав у власність квартиру [ADDRESS]. Розпорядження квартирою [PERSON] здійснив без згоди позивача, яка була власником 1/2 частини квартири. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.04.2013 року встановлено усі обставини та за позивачем визнано право власності на 1/2 частину квартири. У березні 2012 року позивач звернулась з заявою до БТІ про реєстрацію свого права власності на підставі чинного на той час рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15.11.2011 року, однак, їй було відмовлено, оскільки квартира була вже продана та право власності зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2011 року. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.04.2013 року визнано недійсним договір довічного утримання від 17.08.2006 року в частині передачі у власність [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. Вважає, що належна їй 1/2 частина квартири вибула з володіння не з її волі, оскільки була відчужена без її згоди. Крім того, [PERSON] не мала права відчужувати квартиру, оскільки судові справи щодо права на 1/2 частину квартири тривали з 2010 року. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що з 25.02.1962 року по 03.05.1993 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та ними під час шлюбу була отримана квартира [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу поділ спільного майна подружжя не здійснювався. 31.10.2003 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON]. 17.08.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, згідно умов якого у власність [PERSON] передано квартиру [ADDRESS]. При укладанні договору довічного утримання від 17.08.2006 року не було отримано нотаріально посвідчену письмову згоду на відчуження спільного майна від іншого співвласника квартири, а саме колишньої дружини [PERSON]. 25.04.2010 року [PERSON] помер. Вищезазначені обставини встановлено рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.04.2013 року, яке набрало законної сили 26.06.2013 року, у цивільній справі № 296/54/12-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання частково недійсним заповіту і договору довічного утримання, визнання права власності на частину житла і будівельні матеріали. Відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29.04.2013 року визнано недійсним договір довічного утримання від 17.08.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в частині передачі у власність [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири (а.с.6-8). Як вбачається з оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 296/54/12-ц [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом 11.10.2010 року. Ухвалою судді від 15.10.2010 року з метою забезпечення позову було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], однак, ухвала судді не була виконана та до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна реєстраційний запис щодо квартири внесено не було. 18.01.2011 року [PERSON] подала через канцелярію суду заяву про відкладення судового засідання. 28.02.2011 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] відповідачеві [PERSON] (а.с.11-13). У подальшому з метою забезпечення позову арешт на квартиру [ADDRESS] накладено відповідно до ухвали суду від 17.09.2012 року. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 11.11.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики визнано мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] в рахунок боргу передала [PERSON] квартиру [ADDRESS] у власність (а.с.93). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна квартири [ADDRESS] (а.с.74-76) [PERSON] є іпотекодержателем, а не власником квартири. Підставою для обтяження є договір іпотеки від 17.03.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого відповідачем [PERSON] передано [PERSON] як іпотекодержателю квартиру в іпотеку (а.с.99-100). Цей договір, як і договір купівлі-продажу квартири від 28.02.2011 року між відповідачами, укладався під час розгляду цивільної справи № 296/54/12-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договору довічного утримання, а також визнання права власності на частину квартири. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до положень ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 17.12.2014 року у справі №6-140цс14 за положеннями ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Таким чином, оскільки 1/2 частина квартири [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] та вибула з володіння [PERSON] не з її волі; порушене право позивача відповідно до ст.388 ЦК України підлягає захисту, тому позовні вимоги в заявлених межах є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved