Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розділ спільного майна подружжя. В позові зазначено, що з 19 липня 2002 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 18 лютого 2014 року був розірваний. За час спільного подружнього життя вони придбали житловий [ADDRESS] (по 1/2 частині кожний), в якому разом проживали. Також за час спільного подружнього життя сторонам було придбане й інше майно, але угоди про добровільний поділ спільного майна вони так і не досягли. Позивач просить суд розділити спільне майно подружжя, визнати за нею право власності на майно: килим, розміром 2,0х2,0 м, вартістю 1500 гривень 00 копійок; шафу для одягу, вартістю 1000 гривень 00 копійок; пральну машину-автомат «WHIRLPOOL», вартістю 4059 гривень 00 копійок; газову плиту «Indesit», вартістю 4000 гривень 00 копійок; диван, вартістю 3500 гривень 00 копійок; шафу-купе, вартістю 3800 гривень 00 копійок, люстру з кухні, вартістю 690 гривень 00 копійок; люстру зі спальні, вартістю 350 гривень 00 копійок; журнальний стіл, вартістю 791 гривня 00 копійок; телевізор «SAMSUNG» кольоровий, вартістю 800 гривень 00 копійок; пральну дошку, вартістю 300 гривень 00 копійок; холодильник «Indesit» 2-камерний, вартістю 2975 гривень 00 копійок, а всього майна на загальну вартість 23765 гривень 00 копійок; та визнати за відповідачем право власності на майно: 2-спальне ліжко ,вартістю 3500 гривень 00 копійок; килим, розміром 2,5х3,3 м, вартістю 2000 гривень 00 копійок; кухонну стінку, вартістю 3500 гривень 00 копійок; м'який куток зі столом та чотирма табуретами, вартістю 1500 гривень 00 копійок; люстру із зали, вартістю 1000 гривень 00 копійок; журнальний стіл, вартістю 700 гривень 00 копійок; тумбу під телевізор, вартістю 600 гривень 00 копійок; ТV-тюнер з двома супутниковими антенами, вартістю 1000 гривень 00 копійок; газовий конвектор 1,5 кВт, вартістю 1000 гривень; електричний бойлер, вартістю 800 гривень 00 копійок; папуг в кількості 50 штук, вартістю 50 гривень 00 копійок кожний, загальною вартістю 2500 гривень 00 копійок; дерев'яні шпаківні в кількості 40 штук, вартістю 30 гривень 00 копійок кожна, загальною вартістю 1200 гривень 00 копійок; металевий бак об'ємом 2 м3, вартістю 1500 гривень 00 копійок; металеві клітки для папуг в кількості 3 штуки, вартістю 800 гривень 00 копійок кожна, загальною вартістю 2400 гривень 00 копійок; електричну дриль, вартістю 600 гривень 00 копійок, а всього майна на загальну вартість 23800 гривень 00 копійок; а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати в розмірі 2389 гривень 80 копійок. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та повністю підтверджуються тими доказами, що є в матеріалах справи, а саме - актом депутата, до якого було внесене все те майно, що було в будинку на час складання акту. Також позивач пояснила, що вартість майна вона зазначала приблизно, як воно коштувало на час придбання, тому в позові щось може й помилково зазначено, але вона все поділила так, як вважала за потрібне, тому зазначає, що відповідача вона не обділила. В судовому засіданні представник відповідач позовні вимоги визнав частково та пояснив, що дійсно вони з позивачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду був розірваний. Однак, позивач в переліку майна вказує й належне виключно йому майно, яке він придбав вже після шлюбу, - телевізор «LG» плазмовий та холодильник «Indesit». Щодо іншого майна відповідач зазначив, що вартість майна не відповідає дійсності, так, наприклад, нова дерев'яна шпаківня коштує 30 гривень 00 копійок, а ті, що вказані в позові - це старі шпаківні, яким вже близько семи років, вони не можуть так коштувати. Так само й папуги - на час розірвання шлюбу їх не було стільки, скільки зазначено в позові, вони постійно гинуть. Разом із цим, в подальших судових засіданнях, відповідач позов не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивача необґрунтовані, вона все майно вивезла з дому, його немає, вартість майна не вірна. Дійсно, складався акт опису майна депутатом, але під час його складання було вказано все майно, яке було в будинку, а й не тільки те, що було придбано за час шлюбу, але позивач чомусь вибрала собі все найкраще, а йому залишила те, що їй не треба, а частину майна, яке вказано в акті, взагалі не зазначає в позові. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про одруження, виданого 19 липня 2002 року Кам'яною селищною радою Вільнянського району Запорізької області, 19 липня 2002 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] та дружини - [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження 19 липня 2002 року зроблено відповідний запис № 10. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 930, продавець - [PERSON] передала у власність покупцям, а покупці - [PERSON] та [PERSON] прийняли в рівних долях належний [PERSON] на праві власності житловий будинок з будівлями та спорудами [ADDRESS] і сплатили його вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Згідно рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 лютого 2014 року, розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в Кам'яній селищній раді Вільнянського району Запорізької області, актовий запис № 10. Зазначене рішення суду набрало законної сили 01 березня 2014 року. За час спільного проживання сторони ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ не укладали. Дані обставини, встановлені судом, сторонами не оспорюються. Крім того, згідно фіскального чеку та копії гарантійного талону, пральна машина «WHIRLPOOL» AWE 7515, вартістю 4470 гривень 00 копійок, була придбана 27 вересня 2011 року. Згідно копії товарного чеку, газова плита «Indesit» К3621 Х (R), вартістю 3100 гривень 00 копійок, була придбана 14 липня 2012 року. Згідно копії товарного чеку, стіл журнальний, вартістю 791 гривня 00 копійок, був придбаний 15 січня 2013 року. Згідно копії товарного чеку, люстра O 450, вартістю 690 гривень 00 копійок, та люстра кована 3с, вартістю 250 гривень 00 копійок, були придбані 26 вересня 2013 року. Згідно копії товарного чеку, стіл журнальний, вартістю 450 гривень 00 копійок, був придбаний 11 січня 2014 року. Таким чином, судом встановлено, що в судовому засіданні сторонами було надано докази на підтвердження часу придбання та вартості зазначеного вище спірного майна (пральної машини «WHIRLPOOL» AWE 7515, газової плити «Indesit» К3621 Х (R), люстри O 450, люстри кованої 3с, двох столів журнальних), а тому вбачається, що це майно було набуто сторонами в період їх перебування в шлюбі та належить їм на праві спільної сумісної власності. Зазначені обставини не заперечувались й самими сторонами в судовому засіданні. Разом із цим, вимоги щодо іншого зазначеного в позовній заяві спірного майна задоволенню не підлягають, оскільки обставини щодо набуття цього майна сторонами в період їх перебування в шлюбі, його вартості та взагалі наявності цього майна не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача та її представника на те, що це майно було придбане сторонами під час шлюбу, оскільки такі посилання є безпідставними. Так, згідно положень ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених вище обставин ані позивачем, ані її представником суду не надано. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Тому й посилання представника позивача на те, що зазначені обставини підтверджуються наданими актами депутата, який провів опис майна подружжя Дем'янових, є необґрунтованими та безпідставними. Зазначені акти не можуть бути визнані судом як належні та допустимі докази щодо наявності та належності майна саме подружжю, оскільки в цих документах проведено опис всього майна взагалі й навіть будівель і споруд та їх складових частин (як-от житловий будинок, вікна, літня кухня, господарські будівлі, вікна, двері, лінолеум, душова кабіна, кахель, тощо), в актах відсутні відомості щодо якихось ознак майна, за якими це майно можливо було б ідентифікувати, не вказано дату придбання та вартість описаного майна. Натомість, відповідно до приписів Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, судам під час вирішення спорів між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а також його вартість, яка при недосягненні згоди подружжя встановлюється виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду справи. Однак, позивачем та її представником зазначені вимоги чинного законодавства виконані не були, як пояснила сама позивач вартість майна вона визначала самостійно, приблизно, як пам'ятала, а тому не заперечувала, що десь може і помилилася. Щодо часу придбання спірного майна стороною позивача не було надано жодних належних і допустимих доказів. Але вказані обставини повинні бути підтверджена належними і допустимими доказами, і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, як-от актом опису майна подружжя, складеним депутатом селищної ради вочевидь за межами наданих йому повноважень, в зв'язку з чим зазначені вище акти депутата не можуть бути визнані належними доказами наявності та належності майна саме подружжю, і не може бути покладений в основу судового рішення про поділ спільного майна подружжя. Так само суд не приймає до уваги й надані сторонами товарні чеки, в яких зазначено про придбання майна, яке згідно позовних вимог взагалі не є предметом спору, витяжка, вартістю 700 гривень 00 копійок, та металеві вироби, загальною вартістю 1147 гривень 00 копійок. Також суд не приймає до уваги й посилання представника позивача на те, що відповідач в судовому засіданні не заперечував обставин щодо наявності майна, зазначеного в акті депутата від 06 лютого 2014 року, а тому зазначені обставини не підлягають доказуванню, оскільки в цьому випадку суд враховує, що подібне визнання відповідачем певних обставин, зазначених в позові, суперечить вимогам закону. Крім того, в ході подальшого розгляду цивільної справи відповідач позов не визнав та заперечував щодо викладених позивачем обставин. Крім того, згідно копії товарного чеку, телевізор «LG», вартістю 6400 гривень 00 копійок, був придбаний [PERSON]. Дата продажу - 01 березня 2014 року. Згідно копії товарного чеку, холодильник «Indesit» модель НТ916А 303201938 58783080011, вартістю 4000 гривень 00 копійок, був придбаний [PERSON]. Дата продажу - 10 квітня 2014 року. Отже, судом встановлено, що відповідачем було надано докази на підтвердження належності саме йому зазначеного вище спірного майна (телевізору «LG», холодильника «Indesit»), яке позивач зазначає як майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вбачається, що це майно належить виключно відповідачу, оскільки це майно було набуто відповідачем після розірвання шлюбу, в зв'язку з чим не може належати сторонам на праві спільної сумісної власності. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на те, що холодильник «Indesit» є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як був придбаний в період перебування сторін в шлюбі, оскільки такі посилання позивача та її представника є безпідставними та необґрунтованими. Так, суд при з'ясуванні факту придбання спірного майна у період шлюбу за спільні сумісні кошти сторін, виходив з доказів, отриманих під час судового розгляду та оцінених за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалось на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Також суд під час розгляду справи враховує положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. В судовому засіданні на підтвердження вказаної вище обставини позивачем було надано фіскальний чек та копію гарантійного талону із зазначенням дати продажу холодильника «Indesit» моделі SВ 167, вартістю 2975 гривень 00 копійок, - 15 травня 2010 року. Однак суд не може прийняти надані документи в якості належного і допустимого доказу, оскільки надані документи не мають жодних підтверджень придбання вказаного в них майна кимось із подружжя, прізвище як позивача, так і відповідача в цих документах відсутнє, а також не підтверджують обставини щодо володіння та розпорядження цим майном кимось із подружжя. Зазначене позбавляє суд можливості достовірно встановити належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, відповідачем надано копію товарного чеку, в якому зазначено, що холодильник «Indesit» був придбаний саме [PERSON] 10 квітня 2014 року. Суд приймає надану відповідачем копію товарного чеку як належний і допустимий в розумінні положень ст.ст. 57 - 60 ЦПК України доказ і вважає за можливе покласти цей документ в основу судового рішення на підтвердження факту належності зазначеного холодильника саме відповідачу як придбаного вже після розірвання шлюбу. Зазначені обставини також підтверджуються й змістом наданих сторонами актів опису майна, складених депутатом селищної ради, з яких вбачається, що в акті складеному 06 лютого 2014 року відомості як щодо телевізору «LG», так і щодо холодильника «Indesit» відсутні, а в акті від 14 листопада 2014 року, складеному також і за відсутності самого відповідача, вже зазначено про наявність такого майна як телевізор «LG» і холодильник «Indesit» двокамерний. Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено та підтверджено належними і допустимим доказами, що пральна машина «WHIRLPOOL» AWE 7515, вартістю 4470 гривень 00 копійок, газова плита «Indesit» К3621 Х (R), вартістю 3100 гривень 00 копійок, люстра O 450, вартістю 690 гривень 00 копійок, люстра кована 3с, вартістю 250 гривень 00 копійок, стіл журнальний, вартістю 791 гривня 00 копійок, та стіл журнальний, вартістю 450 гривень 00 копійок, є спільною сумісною власністю сторін. Разом із цим, як вбачається з позовної заяви, переважну більшість вказаного майна позивач просить виділити собі та визнати за собою право власності на це майно. При цьому, під час вирішення спору суд враховує положення ст.ст. 60, 69, 70 СК України, згідно яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні приписи містяться у ст.ст. 368 та 372 ЦК України. Так, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України). Отже, наведені норми передбачають, зокрема, що в окремих випадках суд при визначенні часток у спільному сумісному майні подружжя і його поділі, може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей або інтереси одного із подружжя, що заслуговують на увагу. Однак, у матеріалах справи відсутні жодні дані про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив або пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, чи не сплачував аліменти на утримання неповнолітніх дітей або їх розмір недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тому суд не вбачає наявність достатніх підстав для збільшення частки дружини у праві спільної сумісної власності подружжя. Тобто, оскільки пральна машина «WHIRLPOOL» AWE 7515, газова плита «Indesit» К3621 Х (R), люстра O 450, люстра кована 3с, стіл журнальний та стіл журнальний є неподільними речами, тому суд вважає, що вирішити спір про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можливо із застосуванням правил ст.ст. 69, 70, 71 СК України та роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11. Так, оскільки в даній справі жоден із подружжя не вчинив дій, передбачених п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, тому суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити це майно у їх спільній частковій власності. При цьому суд враховує відсутність підстав для відходу від рівності часток сторін, а тому вбачається, що зазначене вище майно належить їм порівну. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, в частині розділу спільного майна подружжя та визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя: пральної машини «WHIRLPOOL» AWE 7515, вартістю 4470 гривень 00 копійок, газової плити «Indesit» К3621 Х (R), вартістю 3100 гривень 00 копійок, люстри O 450, вартістю 690 гривень 00 копійок, люстри кованої 3с, вартістю 250 гривень 00 копійок, столу журнального, вартістю 791 гривня 00 копійок, столу журнального, вартістю 450 гривень 00 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦК України, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати по оплаті судового збору та на правову допомогу в розмірі 490 гривень 39 копійок.

Outcome: partial