Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 грудня 2017 року в м. Харкові в офісі представництва товариства з обмеженою відповідальністю Сігма Автолізинг між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю СІГМА АВТОЛІЗИНГ було укладено Договір № 02019 фінансового лізингу. Предметом даного договору виступав транспортний засіб. Згідно з п. 1.7 спірного договору предмет лізингу автомобіль, передається в користування лізингоодержувачу (позивачу) протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати на рахунок Лізингодавця (відповідача) комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу. 13 грудня 2017 року позивачем було сплачено платіж в розмірі 40000,00 (сорок тисяч) гривень 00 коп., що підтверджується копією банківської квитанції. На письмове звернення (заяву) [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти відповідач не відповів. Позивач вважає, що дії відповідача є незаконними та такими, що порушують його матеріальне право, нанесли їй значну матеріальну шкоду. При укладенні спірного договору позивач виступала як фізична особа без статусу субєкта підприємницької діяльності, яка за договором домовилася про використання продукції для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника (договором не передбачено право лізингоодержувача використовувати предмет лізингу для потреб підприємницької діяльності або виконання обовязків найманого працівника). Через це [PERSON] підпадає під ознаки визначення «споживач», наведеного в п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а, отже, правовідносини сторін регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів». 22.12.2017 р. позивачем вручено нарочно представнику відповідача заяву про повернення грошових коштів, які було сплачено за договором фінансового лізингу від 13.12.2017 р. №02019, укладеного між ТОВ «СІГМА АВТОЛІЗИНГ» та [PERSON] у сумі 40000 (сорок тисяч) грн. Відповідь на звернення позивача відповідач не надав. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Причини не явки до суду не повідомили. У відповідності до приписів ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. З ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача який не зявився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив відповідно до ст.. 280 ЦПК України , а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.. 280 ЦК України. Враховуючи , неявку всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Визначення поняття «фінансовий лізинг» дається у частині першій статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно з частиною другою названої статті вказаного Закону за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно з п.12.1 договору, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. У такому випадку поверненню підлягає 80 % (вісімдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, а 20 % (двадцять відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Таким чином, із аналізу змісту договору, слідує, що за невиконання своїх зобовязань (одностороння відмова від зобовязання чи розірвання договору) за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, у той час як позивач позбавлений можливості односторонньої відмови чи розірвання договору без застосування відповідних санкцій чи матеріальних втрат (поверненню підлягають не всі платежі, а лише 80 % від суми авансового платежу, а комісія за організацію договору взагалі поверненню не підлягає), тобто за аналогічних обставин лізингодавець отримує матеріальну вигоду, тоді як лізингоодержувач лише витрати. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті. Відповідно до п.7 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Згідно з п.12.2 договору, лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлено п. 9.3 даного договору, про що повідомляє лізингоодержувача у письмовій формі. В такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж за вирахуванням 10 % від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, при розірванні спірного договору, не отримавши товару (предмету лізингу), сплачені в рахунок вартості останнього кошти лізингоодержувачу у повному обсязі не повертаються. Відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до п.11 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Згідно з п.4.4 договору, строк передачі лізингоодержувачу в користування предмета лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від лізингодавця (включаючи випадки затримки поставки продавцем / постачальником транспортного засобу), причому лізингодавець бере на себе зобовязання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні строки затримки (у випадках затримки поставки транспортного засобу продавцем / постачальником після отримання від нього відповідної інформації), при цьому лізингоодержувач погоджується на зміну строків передання предмету лізингу без укладення додаткових угод до даного договору. Наведена умова дозволяє лізингодавцю в односторонньому порядку на власний розсуд змінювати істотну умову договору умову про строк передачі лізингоодержувачу в користування предмету лізингу. При цьому лізингодавець отримав можливість посилатися на будь-які причини, незалежні від нього, однак тягар такої затримки повністю покладено на лізингоодержувача, оскільки умовами договору не передбачена відповідальність лізингодавця у випадку односторонньої зміни ним умови договору про строк передачі в користування предмету лізингу. Відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. За змістом п.8.1 договору, сторони погодилися, що лізингові платежі, що підлягають сплаті за даним договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «[PERSON] Аваль» (www.aval.ua) при продажу долару, станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. Таким чином, розмір лізингових платежів ставиться в залежності від вартості предмета лізингу. В той же час, згідно з п.8.3 договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного Договору, може змінюватися, зокрема, в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Зазначена вище умова надає можливість визначати вартість предмету лізингу, а відтак і розмір лізингових платежів, на момент передання предмету лізингу споживачеві, а не на момент укладення договору. Крім того, згідно з п.9.4 договору, сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 23% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у додатку № 3 до даного договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписки рахунку-фактури продавцем. Зазначена вище умова також надає можливість лізингодавцеві в однносторонньому порядку визначати вартість предмету лізингу, а відтак і розмір лізингових платежів, «на момент купівлі предмету лізингу та його передачі», а не на момент укладення договору. Суд також звертає увагу на те, що 90-денний передання предмету лізингу лізингоодержувачеві, за змістом п.4.4 договору, може збільшуватися лізингодавцем в односторонньому порядку на будь-який період часу, через що умова договору, яка дозволяє визначати розмір лізингових платежів на момент передачі предмета лізингу, а не на момент укладення договору, створила істотний дисбаланс прав договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Крім того, згідно з п.10.14 договору, у випадку настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України та/або при виникненні процесів, які зумовили зміну валюти резервів Національного банку України та комерційних банків та / або обрання продавцями / постачальниками предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів зобовязання ніж долар або євро, сторони дійшли згоди, що грошовий еквівалент виконання лізингоодержувачем зобовязання в іноземній валюті буде обрано лізингодавцем зіставно із виниклими змінами. При настанні зазначених у цьому пункті подій лізингодавець розробляє новий додаток №1 із зазначенням нових розрахунків лізингових платежів та курсу грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті на момент надсилання таких додатків лізингоодержувачу. Доказом отримання лізингоодержувачем додатків є поштова квитанція / повідомлення про таке відправлення на його адресу. Лізингоодержувач погоджується, що підписані з боку лізингодавця додатки є дійсними, правомочними та такими, що мають бути виконані сторонами. Зазначена умова надає лізингодавцю за широкого переліку неконкретизованих умов (наприклад, «істотні зміни на кредитно-грошовому ринку», «виникнення процесів, які зумовили зміну валюти резервів») можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Більше того, всупереч принципу свободи договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України), споживача зобовязано укладати додаткові угоди до договору, що збільшуватимуть його обовязки. Отже, умови, зазначена в пп.4.4, 8.3, 9.4, 10.4, 12.1, 12.2, 17.4, договору, є забороненими пп.4, 7, 10, 11, 13, 15 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» як несправедливі. З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень Договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий підлягає визнанню недійсним у цілому. Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Таким чином, лізингодавець включив у пункти 4.4, 8.3, 9.4, 10.14, 12.1, 12.2, 17.4 оспорюваного договору умови, які є несправедливими, чим порушив приписи ч.1, п.4, 5, 7, 10, 11, 12, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.203 ЦК України. Оскільки визнані несправедливими умови оспорюваного договору стосуються, в тому числі, предмета лізингу та розміру лізингових платежів (істотних умов договору), а також строку передання предмета лізингу, порядку розірвання договору, розрахунків при розірванні договору (умов початку і припинення дії договору лізингу), то визнання недійсними окремих положень договору зумовлює зміну інших його положень, що, свою чергу, відповідно до п.2 ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання договору недійсним в цілому. Перевіряючи обґрунтованість доводів позивача про відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, суд зазначає наступне. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових установ належать, зокрема, лізингові компанії. Фінансовими вважаються такі послуги: зокрема, фінансовий лізинг (п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб (п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Оскільки фінансовий лізинг належить до фінансової послуги, яка передбачає залучення фінансових активів від фізичних осіб, то для здійснення відповідачем діяльності з надання послуги фінансового лізингу відповідачу необхідно було оформити ліцензію. Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією ВСУ, викладеної у постанові від 16.12.2015р. по справі №6-2766цс15 та постанові від 19.10.2016р. по справі №6-1551цс16, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Отже Договір фінансового лізингу №02019 від 13 грудня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] з обмеженою відповідальністю «СІГМА АВТОЛІЗІНГ» не відповідає зазначеним вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним в цілому, а сплачені 13 грудня 2017 року грошові кошти авансового платежу в сумі 40000 (сорок тисяч) грн. підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача у повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved