Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа:\~ ПАТ «ОТП Банк»\~ про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що 21 листопада 2012 року відбулися торги з продажу нерухомого майна на підставі виконавчого напису, вчиненого 29 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], що знаходилося за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 193/2 та належало [PERSON]. Переможцю торгів на підставі протоколу про затвердження результатів торгів було видане свідоцтво на право власності на спірне нерухоме майно 13.02.2013 року, видане приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване в держреєстрі прав на нерухоме майно рішенням держреєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЧМУЮ Черкаської області № 420355 від 18.02.2013 року, про що було створено запис про право власності до держреєстру № 161693 від 18.02.2013 року. В ході судових процесів виконавчий напис, що був підставою для проведення торгів був визнаний таким що не підлягає до виконання. Надалі прилюдні торги, протокол, акт і Свідоцтво були визнані недійсними ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 10 грудня 2014 року. Будучи незгодними з ухвалою [PERSON] подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати вищевказану ухвалу. ВССУ відмовив у задоволенні касаційної скарги [PERSON] та залишив ухвалу в силі. Оскільки власником спірного майна до [PERSON] була позивач, то право власності у звязку із скасуванням права власності [PERSON] має вона. Незважаючи на ухвалу та розгляд ВССУ касаційної скарги [PERSON] 30 травня 2015 року дарує спірне майно своїй дружині, [PERSON]. Вважає даний правочин вчинений з грубими порушеннями та має бути визнаний недійсним в порядку ст. 215 ЦК України, оскільки відповідач не має права власності на дане майно, а вчинений правочин суперечить ЦК України, то договір дарування, вчинений між [PERSON] та [PERSON] 30.05.2015 року є недійсним. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чуже незаконного володіння. Просить суд визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 193/2 по вул. Хрещатик у м. Черкаси, укладений 30 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] Витребувати нежитлове приміщення № 193/2 по вул. Хрещатик у м. Черкаси у [PERSON] з її незаконного володіння, яке передати [PERSON] Судові витрати покласти на відповідача. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та просили задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися причин неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомленні. Представник ПАТ «ОТП Банк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. \~\~Відповідно до вимог п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Судом встановлено, що нежитлове приміщення № 193/2 по вул. Хрещатик у м. Черкаси належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 05.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, № 3371. 21 листопада 2012 року відбулися торги з продажу нерухомого майна на підставі виконавчого напису, вчиненого 29 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], що знаходилося за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик, 193/2 та належало [PERSON]. Переможцю торгів на підставі протоколу про затвердження результатів торгів було видане свідоцтво на право власності на спірне нерухоме майно 13.02.2013 року, видане приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстроване в держреєстрі прав на нерухоме майно рішенням держреєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЧМУЮ Черкаської області № 420355 від 18.02.2013 року, про що було створено запис про право власності до держреєстру № 161693 від 18.02.2013 року. В ході судових процесів виконавчий напис, що був підставою для проведення торгів був визнаний таким що не підлягає до виконання, що не заперечується сторонами по справі. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.12.2014 року позов [PERSON] до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «ТД [PERSON]», Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного підприємства «Ажіо», ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу прилюдних торгів, акту про проведення прилюдних торгів та свідоцтва про право власності задоволено частково. Визнано недійсними: торги з продажу нерухомого майна, яке належало [PERSON] та знаходиться у м. Черкаси по вул. Хрещатик, 193/2, які проводилися 21листопада 2012 року; визнано незаконними протокол про проведення прилюдних торгів, виданий [PERSON], № 23-0110/12 від 21 листопада 2012 року та акт від 06 грудня 2012 року про проведення прилюдних торгів, складений старшим державним виконавцем Фесенко Я.М.; визнано недійсним свідоцтво про право власності на імя [PERSON], видане на підставі акту про проведення прилюдних торгів, посвідчене 13 лютого 2013 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстроване в реєстрі № 205. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2015 року рішення апеляційного суду Черкаської області від 10.12.2014 року залишено без змін. Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В п. 7 постанови Пленуму ВСУ України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, ВСУ розяснив, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам розяснено, що за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обовязкової сили для осіб, які не брали участі у справі При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Відповідно до узагальнення Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Ст. 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна востаннього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише індикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Незважаючи на ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10.12.2014 року та в період розгляду ВССУ касаційної скарги [PERSON], останній 30 травня 2015 року дарує спірне майно своїй дружині, [PERSON], про що свідчить копія договору дарування нежитлової будівлі від 30.05.2015 року та відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у звязку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом предявлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 07 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс12. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині витребувати нежитлове приміщення № 193/2 по вул. Хрещатик у м. Черкаси у [PERSON] з її незаконного володіння, яке передати [PERSON] Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial