Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою визнати недійсним договір дарування від 01.08.1996 року, відповідно до якого вона подарувала будинок № 2 по вул. Партизанська в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області своєму сину [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що вищезазначений будинок належить позивачу, однак під час оформлення спадщини після померлого [PERSON], смерть якого настала 24.04.2016 року, вона дізналася, що її будинок належить останньому на підставі договору дарування від 01.08.1996 року, укладеного між нею та [PERSON] Проте позивач ніколи не укладала з [PERSON] подібного договору, а 01.08.1996 року мала намір укласти з останнім договорів довічного утримання, відповідно до якого будинок перейде у його власність після її смерті, а взамін цього він зобовязаний був її довічно утримувати. Оскільки волевиявлення позивача на момент укладення договору не відповідало змісту договору, укладеного 01.08.1996 року з [PERSON], крім того через юридичну необізнаність позивач помилялася щодо правової природи даного правочину та невірно уявляла наслідки його укладена, тому вважає, що вказаний договір є недійсним та порушує її права та інтереси. 07.12.2016 року у судовому засідання представник позивача [PERSON] підтримала позов з підстав, викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що за життя [PERSON] проживав разом з позивачем у її будинку, який знаходиться по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. У серпні 1996 року позивач вирішила передати у власність свій будинок синові [PERSON], однак оскільки останній іноді зловживав спиртними напоями, позивач не хотіла щоб він мав право розпоряджатися даним будинком, тому уклала з ним договір довічного утримання, відповідно до якого будинок безоплатно мав перейти у його власність після її смерті за умови, що він буде доглядати її. За життя [PERSON] доглядав позивача, обслуговував її будинок, тому остання розуміла, що такі його дії спрямовані на виконання умов договору, укладеного 01.08.1996 року. У 2013 році позивач змінила своє місце реєстрації лише для того, щоб її донька [PERSON] змогла отримати субсидію на комунальні послуги за будинок, який розташований по вул. Першотравнева, №5 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. 15.12.2016 року позивач [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ЕЛ № 289714 від 16.12.2016 року. 13.06.2017 року судом в якості правонаступника позивача [PERSON], померлої 15.12.2016 року, була залучена до участі у справі [PERSON], яка являється спадкоємицею за заповітом після померлої, що підтверджується заповітом від 14.09.2016 року, зареєстрованого секретарем Олешнянської сільської ради. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що являється донькою [PERSON] і після смерті [PERSON] проживала разом з нею в будинку по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня Ріпкинського району, здійснюючи догляд за останньою. Будинок, що знаходиться по вул. Першотравнева, №5 в с. Олешня Ріпкинського району, належав [PERSON], а з 2008 року належить [PERSON] [PERSON] за життя проживала в будинку по вул. Партизанська разом з [PERSON], який допомагав їй по господарству. [PERSON] періодично зловживав спиртними напоями, тому [PERSON] здебільшого проживала в будинку по вул. Першотравнева. В той час, позивач зазначила, що у 1996 році [PERSON] мала добрий стан здоровя та могла себе обслуговувати. Позивач про укладення договору між [PERSON] та [PERSON] дізналася лише через 4 роки з дня його укладення зі слів [PERSON], яка їй пояснила, що за умовою договору [PERSON] зобовязується її доглядати, утримувати та ніколи не вигнати з будинку, а взамін виконання цих обовязків після її смерті йому безоплатно перейде у власність будинок по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня Ріпкинського району. В той час, [PERSON] про факт укладання будь-яких договорів з [PERSON] позивачу за життя не розповідав. Позивач ніколи не бачила ні договору дарування, ні договору довічного утримання, укладених між [PERSON] та [PERSON] Крім того, позивач зазначила, що [PERSON] та їй було відомо про рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.11.2004 року, адже саме [PERSON] складала позовну заяву, по якій було винесене вказане судове рішення. Проте [PERSON] не змогла пояснити чому в рішенні власником будинку по вул. Партизанська, № 2 в с. Олешня Ріпкинського району зазначений [PERSON] і чому цей факт [PERSON] ніколи неоспрювався з 2004 року. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, зазначивши, що [PERSON] дізналася про укладення договору дарування з [PERSON] лише після смерті останнього, а 01.08.1996 року вважала, що уклала з [PERSON] договір довічного утримання. Таким чином, у звязку з тим, що [PERSON] під час укладення договору 01.08.1996 року помилилася у правовій природі даного договору, просить суд з цих підстав визнати його недійсним та задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтовувала тим, що вона доводиться дочкою померлому [PERSON] і до 1996 року проживала разом з батьком [PERSON], матірю [PERSON] та бабусею [PERSON] у будинку по вул. Партизанська, № 2 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. Вказаний будинок належав [PERSON] і вона вирішила подарувати його [PERSON], щоб він проживав в ньому зі своєю сімєю, оскільки в неї був ще недобудований будинок в цьому ж селі по вул. Першотравнева. 01.08.1996 року [PERSON], [PERSON], її мати та вона їздили до нотаріуса, де [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до якого остання свідомо подарувала [PERSON] будинок по вул. Партизанська, № 2 в с. Олешня Ріпкинського району Чернігівської області. В подальшому, коли будинок по вул. Першотравнева був добудований, [PERSON] переїхала жити до нього і лише після смерті [PERSON] повернулася проживати до будинку по вул. Партизанська. Відповідач зазначила, що [PERSON], незважаючи на свій похилий вік, на момент укладання договору мала гарний стан здоровя і чудово усвідомлювання значення своїх дій. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що істотних помилок на момент укладання договору дарування від 01.08.1996 року, між [PERSON] та [PERSON], не існувало. Адже даний договір посвідчувався нотаріусом, який розяснював сторонам зміст, умови та наслідки даного договору. Крім того, він жодного разу не оскаржувався за життя [PERSON] і будинок по вул. Партизанська, 2 в с. Олешня був свідомо подарований синові [PERSON], а відтак відсутні підстави для визнання зазначеного договору дарування недійсним. Представник відповідача також зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності, адже [PERSON] та [PERSON] ще з 2004 року знали про рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області, згідно яким власником будинку по вул. Партизанська, 2 в с. Олешня являється [PERSON], в той час, з позовом оспорити право власності [PERSON] на будинок звернулися лише 03.10.2016 року. Залучена судом в якості співвідповідача [PERSON], в інтересах малолітнього [PERSON], у судовому засіданні просила позов задовольнити, зазначивши, що про будь-які договори, які були укладені між [PERSON] та [PERSON], їй не відомо. Вона завжди вважала, що будинок по вул. Партизанська, №2 в с. Олешня належить [PERSON], яка за життя обіцяла віддати його дітям у випадку своєї смерті. Представник органу опіки та піклування Добрянської селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, залученого судом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, у судове засідання не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Будучи допитаними в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], показали, що ні про договір дарування, ні про договір довічного утримання, укладених за життя між [PERSON] та [PERSON], їм нічого невідомо. [PERSON] все своє життя проживав в [INFO]. З ним періодично проживала його мати [PERSON], яка з 1996 року здебільшого проживала в будинку по вул. Першотравнева, № 5 в с. Олешня. [PERSON], будучи допитаним в якості свідка, показав, що [PERSON] у 1996 році подарувала [PERSON] будинок по вул. Партизанська, 2 в с. Олешня, а сама перейшла жити в будинок, який їй допомогли добудувати свідок та [PERSON], що знаходиться в цьому ж селі по вул. Першотравнева. Свідок зазначив, що [PERSON] за життя особисто йому показував оспорюваний договір дарування. Допитаний в якості свідка [PERSON] у судовому засідання показав, що [PERSON] проживала в [INFO] і по вихідних днях її доглядала [PERSON] Свідок зазначив, що [PERSON] йому розповідала, що має будинок в цьому ж селі по вул. Партизанська і що вона його віддасть синові [PERSON], якщо останній буде доглядати за нею. Про договір дарування чи довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON], свідкові нічого не відомо. Будучи допитаною в якості свідка, [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона доводиться внучкою померлої [PERSON] і за життя остання їй розповіла, що уклала в сільській раді договір довічного утримання з [PERSON], однак вже після смерті [PERSON] вона дізналася, що уклала з ним зовсім інший договір, а саме договір дарування. Свідок зазначила, що особисто ні договір дарування, ні договір довічного утримання, про якій їй розповіла бабуся, вона не бачила. Крім того, свідок вказала, що вона не знала, що договір дарування був посвідчений нотаріусом, а не у сільській раді. Також [PERSON] зазначила, що за життя [PERSON], навіть незважаючи на свій похилий вік, мала міцне здоровя. Вислухавши учасників розгляду справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ № 276757 від 26.04.2016 року, [PERSON] помер 24.04.2016 року. З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 13.06.2016 року, вбачається, що після [PERSON], померлого 24.04.2016 року, 13.06.2016 року заведена спадкова справа, яка зареєстрована за № 427/2016 у нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, а також за № 59093478 у Спадковому реєстрі. З матеріалів спадкової справи № 427/2016 від 13.06.2016 року вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після [PERSON], померлого 24.04.2016 року, звернулися його мати [PERSON] та дочка [PERSON] Крім того, в матеріалах справи наявна заява [PERSON], в якій він відмовився від частки спадщини на користь [PERSON] Згідно повідомлення Першої Чернігівської ДНК № 3883/01-16 від 21.07.2017 року, до спадкової справи № 427/2016 долучено заяву [PERSON], в інтересах малолітнього [PERSON], від 22.05.2017 року щодо прийняття спадщини після померлого [PERSON] З копії договору дарування від 01.08.1996 року, посвідченого нотаріусом Ріпкинської нотаріальної контори та зареєстрованого в ЧМБ за № 1744, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в с. Олешня по вул. Партизанська, 2, Ріпкинського району Чернігівської області. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, посилання позивача на те, що [PERSON] під час укладання договору дарування від 01.08.1996 року була юридично необізнаною не є підставою для визнання даного договору недійсним. Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові № 6-202цс15 від 21.10.2015 року, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Так, у матеріалах спадкової справи № 427/2016 наявна довідка №794 від 10.06.2016 року, видана Олешнянською сільською радою Ріпкинського району, а також копія будинкової книги, згідно яких [PERSON], який помер 24.04.2016 року, з 01.08.1996 року відповідальний за ведення книги і реєстрацію по будинку №2 по вул. Партизанська в с. Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області на підставі договору дарування і дійсно на день смерті був зареєстрований і проживав в даному будинку один. Відповідно до інформаційної довідки КП Чернігівське МБТІ від 11.07.2016 року, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Партизанська, 2, с. Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області, зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 01.08.1996 року № 1744. Згідно довідок Олешнянської сільської ради Ріпкинського району №№ 1185, 1186 від 25.10.2016 року, по вул. Партизанська, 2, в с. Олешня, Ріпкинського району Чернігівської області, на даний час ніхто не проживає і не зареєстрований, а [PERSON] на день смерті свого сина [PERSON], яка сталася 24.04.2016 року, була зареєстрована та проживала в [INFO] з 09.03.2013 року. Так, письмовими доказами, а також поясненнями свідків підтверджено, що в житловому будинку по вул. Партизанська, 2, в с. Олешня, за життя проживав [PERSON], в той час [PERSON] з 1996 року, після укладення оспорюваного договору дарування, проживала в житловому будинку по вул. Першотравнева № 5 в с.Олешня, який належав їй на праві власності до 2008 року. Жодного доказу про те, що [PERSON], станом на 01.08.1996 року, потребувала постійного стороннього догляду, сторони суду не надали. Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що оспорюваний будинок [PERSON] після укладання договору дарування фактично передала [PERSON] та з цього часу не проживала в ньому, суд приходить до висновку про відсутність помилки під час укладання договору дарування, адже судом не встановлено обставин, які б свідчили про неправильне сприйняття 01.08.1996 року [PERSON] фактичних обставин правочину, укладеного з [PERSON] Крім того, представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Поряд з цим, суд приходить до висновку, що оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 01.08.1996 року недійсним, а відтак права та законні інтереси позивача не були порушені, тому позовна давність до позовних вимог не підлягає застосуванню, а в позові необхідно відмовити у звязку з його необґрунтованістю.

Outcome: dismissed