Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ «Сона - Фармексім» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01.12.2017 року між нею та відповідачем було укладено у письмовій формі Трудовий договір № 17, згідно умов якого позивача було прийнято на роботу структурного підрозділу «Зовнішня служба» за професією (посадою) Консультант з медичних питань. 23.12.2019 року позивача було звільнено з посади Консультанта з медичних питань за основним місцем роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У зазначений у наказі день звільнення відповідачем повного розрахунку з позивачем проведено не було, хоча відповідач мав таку можливість, оскільки оплата праці здійснювалась шляхом перерахування на картковий рахунок. Про нараховані суми, належні при звільненні, позивача в день звільнення повідомлено також не було. Зокрема, відповідачем у день звільнення не були виплачені належні позивачу грошові кошти у вигляді витрат на відрядження (добові) в сумі 11000,00 грн., у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися з позовом до суду для вирішення цього спору. Відповідач категорично заперечував належність позивачу вищевказаних грошових коштів, однак рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року було задоволено у повному обсязі позов [PERSON] до ТОВ «СОНА- ФАРМЕКСІМ» про стягнення витрат на відрядження (добові) у справі № 128/815/20, зокрема, стягнуто з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОНА- ФАРМЕКСІМ» на користь [PERSON] витрати на відрядження (добові) в сумі 11 000,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 29.12.2020 року та було виконане відповідачем шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок позивача 11.01.2021 року. Таким чином, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року у справі № 128/815/20 спір про розмір належних звільненому працівнику сум було вирішено на користь позивача у повному обсязі. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи вказані норми права, а також те, що спір щодо розміру належних звільненому працівнику сум було вирішено на користь позивача у повному обсязі, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.12.2019 року (наступний день за днем звільнення) по 11.01.2021 року (день фактичного розрахунку). Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п. 2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати вона обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно абз. 1, 2 п. З Порядку При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. П. 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до абз 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи вищевикладені норми права, при розрахунку середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу має братись середньоденна заробітна плата позивача, нарахована йому за 2 місяці, що передували місяцю його звільнення, тобто за жовтень та листопад 2019 року. Розмір та структура заробітної плати позивача містяться у Додатковій угоді про внесення змін до трудового договору від 01.04.2019 року, згідно якої основна заробітна плата позивача складає 17365,85 грн., додаткова заробітна плата (у вигляді доплати за роз`їзний характер роботи) - 2484,47 грн., що разом складає 19850,32 грн. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Згідно розрахункового листа за жовтень 2019 року позивач у жовтні 2019 року відпрацювала 13 днів, за які їй було нараховано 10261,64 грн. окладу (основної заробітної плати) та 1468,10 грн. (додаткової заробітної плати у вигляді доплати за роз`їзний характер роботи), а разом: 10261,64 грн. + 1468,10 грн. = 11729,74 грн. Отже, середньоденна заробітна плата за жовтень 2019 року становить: 11729,74 грн. : 13 днів = 902,29 грн. Згідно розрахункового листа за листопад 2019 року позивач у листопаді 2019 року відпрацювала 14 днів, за які їй було нараховано 11577,24 грн. окладу (основної заробітної плати) та 1656,31 грн. (додаткової заробітної плати у вигляді доплати за роз`їзний характер роботи), а разом: 11577,24 грн. + 1656,31 грн. = 13233,55 грн. Отже, середньоденна заробітна плата за листопад 2019 року становить: 13233,55 грн. : 14 днів = 945,25 грн. З урахуванням наведеного середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить: (902,29 грн. + 945.25 грн.): 2 = 923.77 грн. Згідно Листів Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року № 78/0/206- 18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» число робочих днів у період з 24 грудня 2019 року по 11 січня 2021 року становить 261 день. Таким чином, з відповідача належить стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 923,77 грн. (середньоденна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню) х 261 день (число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком) = 241 103,97 грн. За наведених обставин позивач звертається до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 241 103,97 грн. На вказану позовну заяву позивача стороною відповідача було надано відзив, в якому відповідач позовні вимоги не визнає, заперечує щодо їх задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Однак, 26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), та зробила висновок, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові сформувала правову позицію та йшла висновку про те, що враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. т за певних умов може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Розмір простроченої заборгованості відповідача перед позивачем, є витрати на відрядження в сумі 11000,00 гривень, що є в 22 рази менше, ніж сума стягнення середнього заробітку за час затримки (241 103,97 гривень), а тому сума стягнення є неспівмірною з сумою заборгованості. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20) у якій в частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суму яку просить стягнути позивач у розмірі 241 103,97 грн., є не пропорційною сумі витрат на відрядження, яка складає 11000,00 грн., а тому є неспівмірною. Відповідно до п.п.3.9 та 3.15 п.3 Інструкції з статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року №5, витрати на відрядження не відносяться до фонду оплати праці, а тому не є коштами, які спрямовані на матеріальне забезпечення працівника. Отже, очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості (не відносяться до заробітної плати), дії позивача та відповідача, свідчить про необхідність зменшення суми стягнення. Вид заборгованості, якою є витрати на відрядження не відноситься до заробітної лати та ніяким чином не забезпечує проживання, харчування та матеріальне забезпечення позивача та членів його сім`ї, а тому сума, яку хоче стягнути позивач, враховуючи характер та вид заборгованості, є несправедливою та неспвімірною. Оскільки між позивачем та відповідачем був спір щодо виплати суми по відрядженню, то період затримки виплати становив 8 (вісім) місяців, що включає в себе строки розгляду судом справи по виплаті витрат на відрядження. Вказаний період є обґрунтованим та не свідчить про будь-які протиправні дії відповідача, так як судовий розгляд спору передбачений чинним законодавством та гарантований Конституцією України, а на чию користь буде прийняте рішення, не може бути відоме до прийняття такого рішення. Отже, відповідач ніяким чином не ухилявся від виконання своїх обов`язків, як роботодавця, а лише захищав свої права у судовому порядку, про що свідчить негайне виконання відповідачем рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року у справі №128/815/20. Зазначені обставини частково опосередковують відсутність вини відповідача у нездійсненні розрахунку з позивачкою по компенсації витрат на відрядження. Позивач звернувся до суду про стягнення належний йому виплат, лише після спливу трьох місяців з дня звільнення. При цьому, про наявність затримки із розрахунку по компенсації витрат на відрядження позивачці було достеменно відомо при звільнені. З вищезазначеного вбачається необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Враховуючи вищевикладене та обставини справи, відповідач вважає, що справедливою та співмірною сумою стягнення буде 11 000,00 гривень, яка відповідає сумі витрат на відрядження. Вищезазначена позиція, щодо зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, відображена у Постанові Великої Палати Верховного від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), Постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, рішенні Черкаського районного суду Черкаської області від 07.07.2019 року у справі № 707/1124/19, яке залишено без змін апеляційним судом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, враховуючи положення ст. 233 КЗпП України та 261 ЦК України особа може звернутися до суду за захистом своїх прав з дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року у справі №128/815/20 набрало законної сили 29.12.2020 року. Таким чином, позивач дізнався про порушення свого права саме 29.12.2020 року і з цієї дати і почався перебіг трьохмісячного строку для звернення до суду. Однак, позовна заява була подана 09.04.2021 року, що становить три місяці та 11 днів з дня, коли позивачка дізналася про порушення її прав (29.12.2020 року - день набрання чинності рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року у справі № 128/815/20). Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що позивачка дізналася про порушення свого права на отримання витрат на відрядження з рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року, то позивачкою було пропущено строк на звернення до суду, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вона звернувся лише зі спливом трьох місяців й 11 днів, а саме: 09.04.2021 року. На вказаний відзив стороною позивача було надано відповідь, згідно якого позивач зазначає, що доводи відповідача про звернення позивача з позовом до суду з пропуском встановленого строку є безпідставними, оскільки позивач звернулася до суду в межах трьохмісячного строку з дати проведення з нею фактичного розрахунку. Якщо добові витрати не були виплачені роботодавцем, працівник вимушений покривати зазначені витрати з інших джерел, у тому числі (але не виключно) за рахунок заробітної плати. В ході судового розгляду стороною позивача було зменшено позовні вимоги, згідно яких представник просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 71342 грн. 66 коп. В судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник позивача [PERSON] - [PERSON] зменшені позовні вимоги своєї довірительки підтримав, мотивуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву, просив їх задоволити. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Сона - Фармексім» - Кравченко А.М. в судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, зменшені позовні вимоги [PERSON] не визнав, заперечував щодо їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та такими, що слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.12.2017 року між [PERSON] та ТОВ «СОНА-ФАРМЕКСІМ» було укладено у письмовій формі Трудовий договір № 17, згідно умов якого позивача було прийнято на роботу структурного підрозділу «Зовнішня служба» за професією (посадою) Консультант з медичних питань (а.с. 10 - 12). 01.04.2019 року між [PERSON] та ТОВ «СОНА-ФАРМЕКСІМ» було укладено у письмовій формі Додаткову угоду про внесення змін до Трудового договору № 17 (а.с.13). 23.12.2019 року [PERSON] було звільнено з посади Консультанта з медичних питань за основним місцем роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.14). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року, ухваленому в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОНА-ФАРМЕКСІМ» про стягнення витрат на відрядження (добові) в сумі 11 000,00 грн., вирішено стягнути з ТОВ «СОНА-ФАРМЕКСІМ» на користь [PERSON] витрати на відрядження (добові) в сумі 11 000 грн. (а.с. 18 - 25). Вказана сума була перерахована відповідачем позивачу 11.01.2021 року (а.с. 26). Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що службові поїздки позивача були саме відрядженням, а не виконанням посадових обов`язків на умовах роз`їзного характеру роботи. Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У зазначений у наказі день звільнення відповідачем повного розрахунку з позивачем проведено не було, хоча відповідач мав таку можливість, оскільки оплата праці здійснювалась шляхом перерахування на картковий рахунок. Про нараховані суми, належні при звільненні, позивача в день звільнення повідомлено також не було. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно рішення суду спір щодо розміру належних звільненому працівнику сум було вирішено на користь позивача у повному обсязі, а тому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.12.2019 року (наступний день за днем звільнення) по 11.01.2021 року (день фактичного розрахунку). Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п. 2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати вона обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно абз. 1, 2 п. З Порядку При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. П. 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи вищевикладені норми права, при розрахунку середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу має братись середньоденна заробітна плата позивача, нарахована йому за 2 місяці, що передували місяцю його звільнення, тобто за жовтень та листопад 2019 року. Згідно Додаткової угоди про внесення змін до трудового договору від 01.04.2019 року, основна заробітна плата позивача складає 17365,85 грн., додаткова заробітна плата (у вигляді доплати за роз`їзний характер роботи) - 2484,47 грн., що разом складає 19850,32 грн. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Згідно розрахункового листа за жовтень 2019 року (а.с. 15) позивач у жовтні 2019 року відпрацювала 13 днів, за які їй було нараховано 10261,64 грн. окладу (основної заробітної плати) та 1468,10 грн. (додаткової заробітної плати у вигляді доплати за роз`їзний характер роботи), а разом: 10261,64 грн. + 1468,10 грн. = 11729,74 грн. Отже, середньоденна заробітна плата за жовтень 2019 року становить: 11729,74 грн. : 13 днів = 902,29 грн. Згідно розрахункового листа за листопад 2019 року (а.с. 16) позивач у листопаді 2019 року відпрацювала 14 днів, за які їй було нараховано 11577,24 грн. окладу (основної заробітної плати) та 1656,31 грн. (додаткової заробітної плати у вигляді доплати за роз`їзний характер роботи), а разом: 11577,24 грн. + 1656,31 грн. = 13233,55 грн. Отже, середньоденна заробітна плата за листопад 2019 року становить: 13233,55 грн. : 14 днів = 945,25 грн. З урахуванням наведеного середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить: (902,29 грн. + 945.25 грн.): 2 = 923.77 грн. Згідно Листів Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року № 78/0/206- 18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та від 12.08.2020 року № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» число робочих днів у період з 24 грудня 2019 року по 11 січня 2021 року становить 261 день. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в Постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 зробив висновки про застосування норм права у правовідносинах коли роботодавець в день звільнення проводить належні виплати не у повному обсязі, частково. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні пий звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з банківської виписки по рахунку позивача за 23.12.2019 року та з сформованої банком Історії по картковому рахунку за період з 01.12.2019 року по 31.12.2019 року, у день звільнення, тобто 23.12.2019 року відповідачем було здійснено на користь позивача 2 (дві) виплати на загальну суму 26 173,51 грн.: 377,00 грн. + 25796,51 грн. Крім того, як встановлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.11.2020 року відповідач був зобов`язаний, але не виплатив у день звільнення позивачу 11000,00 грн. Таким чином, належна до виплати відповідачем у день звільнення позивача сума становила: 377.00 грн. + 25796.51 грн. + 11000,00 грн. = 37 173.51 грн., що складає 100% всіх належних при звільненні сум. Відповідач у день звільнення не виплатив позивачу 11000,00 грн., або у відсотках: 11000.00 грн, х 100% / 37 173.5І грн. = 29.59 %. Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 241 103,97 грн. або 100%. Отже, з урахуванням принципу пропорційності, закріпленого Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в Постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105, сума належного позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 29,59% від загальної суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме: 241 103,97 грн. х 29,59 % - 71 342,66 грн. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач при пред`явленні вказаного позову до суду звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір в розмірі 2270 грн. 00 коп. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved