Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон України - в Республіку Італія, малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері без згоди батька в період з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та суду пояснив, що дитині необхідне оздоровлення, у зв'язку з чим їй потрібен дозвіл на виїзд. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подала достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про його перегляд. Дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Свідоцтво про народження [NUMBER] від 30 квітня 2008 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо дитини [PERSON] (а.с. 6). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дитину в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дитиною встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, досліджені в судовому засіданні дані щодо обох батьків, вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк не більше шістнадцяти місяців не порушує прав [PERSON], як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах [PERSON], [INFO]. На переконання суду виїзд дитини за кордон на строк, який перевищує шістнадцять місяців, може завадити побаченню батька та дитини в Україні, а також створити перешкоди для виховання дитини, як громадянина, в Україні. За таких обставин,

Outcome: partial