Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] підрозділу «Санаторій-профілакторій» [PERSON] національного технічного університету про стягнення заборгованості по заробітній платі. Просить стягнути з [PERSON] підрозділу «Санаторій-профілакторій» [PERSON] національного технічного університету на її користь заборгованість по заробітній платі 1071,11 грн., компенсацію за невикористану відпустку 312,25 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з часу звільнення з 30.01.2015 року по дату ухвалення судового рішення, компенсацію втрати частини заробітної плати, пов»язаної з інфляцією в розмірі 65,23 грн., індексацію заробітної плати в розмірі 51,30 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з лютого 2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем на посаді повара, старший офіціант. Відповідно до наказу ректора [PERSON] національного технічного університету від 30.01.2015 року № 4-01 ВП «Санаторій-профілакторій» КНТУ» ліквідовано 30.01.2015 року. Відповідач не виплатив їй заробітну плату за січень 2015 року в сумі 1071,11 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 312,25 грн. Відповідач повинен виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 30.01.2015 р. по 02.03.2015 р. 31 день. Згідно з довідкою про середню заробітну плату (дохід) середньоденна заробітна плата складає 42,19 грн. (42,19 х 31= 1307,89 грн.). Компенсація втраченої частини заробітної плати, пов»язаної з інфляцією складає 65,23 грн. (65,23 = 1071,11 х (1,03 х 1,03 х 100-100):100. Індексація заробітної плати за період заборгованості складає 51,30 грн. А також в зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати відповідач спричинив їй і моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.04.2015 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] національний технічний університет (а.с.24). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.05.2015 р. замінено неналежного відповідача [PERSON] підрозділ «Санаторій-профілакторій» [PERSON] національного технічного університету на належного відповідача [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Кіровоградське відділення виконавчої дирекції та залучено в якості співвідповідача [PERSON] національний технічний університет (а.с.32, 36 -37). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] національного технічного університету в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що ВП «Санаторій профілакторій КНТУ» був створений як відокремлений підрозділ [PERSON] національного технічного університету без статусу юридичної особи і діяв на підставі положень. За рахунок коштів [PERSON] передбачалися витрати на оплату праці медичних працівників, адміністративного обслуговуючого персоналу, працівників блоку харчування, лікування осіб, які навчаються в університеті з денною формою навчання. Відповідно до умов договору, кошторису, порядку на університет покладався обов»язок за рахунок власних коштів забезпечити фінансування санаторію-профілакторію. Обов»язок фінансування заробітної плати працівників Санаторію покладався на Кіровоградське обласне відділення [PERSON] соціального страхування в особі виконавчої дирекції [PERSON]. Кошти фонду згідно із затвердженим Кошторисом щомісяця перераховувалися на рахунок Санаторію виконавчою дирекцією відділення [PERSON] відповідно до Договору. 12.01.2015 р. виконавча дирекція [PERSON] повідомила, що відповідно до Законну України від 28.12.2014 р. № 77-УІІІ фінансування та утримання санаторіїв - профілакторіїв за рахунок коштів [PERSON] на передбачено. Тобто фінансування санаторію з 01.01.2015 року припинено. Згідно наказу [PERSON] національного технічного університету від 30.01.2015 р. № 4-01 ліквідовано відокремлений підрозділ «Санаторій профілакторій» та зобов»язано головного лікаря вирішити питання щодо звільнення працівників санаторію-профілакторію. Представник відповідача [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що предметом спору є невиконання відокремленим підрозділом «Санаторій-профілакторій» [PERSON] національного технічного університету обов»язків, які передбачені трудовим договором. Відповідно до Положення про відокремлений підрозділ «Санаторій-профілакторій», затвердженого ректором [PERSON] НТУ 14.05.2011 року, власником санаторію-профілакторію є [PERSON] національний технічний університет. Санаторій-профілакторій очолює головний лікар, який призначається на посаду та звільняється з посади адміністрацією університету і діє на підставі виданої ним довіреності. Головний лікар санаторію-профілакторію має право приймати на роботу та звільняти з роботи працівників. До 01.01.2015 року за рахунок коштів [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснювалося часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв. В зв»язку зі змінами законодавства, виконавча дирекція [PERSON] обласного відділення [PERSON] 13.01.2015 року повідомила керівництво санаторію-профілакторію і університету про припинення часткового фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів [PERSON]. Згідно наказу [PERSON] національного технічного університету від 30.01.2015 р. № 4-01 ліквідовано відокремлений підрозділ «Санаторій-профілакторій» та зобов»язано головного лікаря вирішити питання щодо звільнення працівників санаторію-профілакторію. [PERSON] перебувала в трудових відносинах з санаторієм-профілакторієм [PERSON] НТУ і 30.01.2015 року була звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, між позивачем і санаторієм-профілакторієм [PERSON] НТУ виникли спірні правовідносини в зв»язку з реалізацією законодавства про працю. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] працювала на посаді кухаря, офіціанта у [PERSON] підрозділі «Санаторій-профілакторій» КНТУ з 06.02.2012 р. по 30.01.2015 р. (а.с. 7). Згідно з наказом № 4-01 від 30.01.2015 р. позивач звільнена з займаної посади з 30.01.2015 р. відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8). Згідно довідки № 10 від 30.01.2015 р. невиплачена заробітна плата позивача за січень 2015 року становить 1071 грн. 11 коп. та компенсація за невикористану відпустку 312 грн. 25 коп. (а.с. 9). Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На даний час [PERSON] підрозділ «Санаторій-профілакторій» КНТУ ліквідовано. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] національного технічного університету щодо стягнення належної до виплати позивачу суми з [PERSON] дирекції [PERSON] обласного відділення [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та вважає, що стягнення заробітної плати підлягає саме з відповідача [PERSON] національного технічного університету, оскільки саме з відповідачем [PERSON] національним технічним університетом в особі [PERSON] підрозділу «Санаторій-профілакторій» КНТУ позивач перебувала у трудових відносинах. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами зумовленими похованням» від 18.01.2001 року та Порядку часткового фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25.02.2009 року № 16 (далі Порядок) виконавча дирекція [PERSON] обласного відділення [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проводить фінансування санаторіїв-профілакторіїв підприємств, установ, навчальних закладів та організацій за рахунок коштів [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до п. 1.4.3 Порядку № 16 таке часткове фінансування проводиться для оплати праці медичних працівників санаторіїв-профілакторіїв, які частково фінансуються за рахунок коштів [PERSON], а також на оплату праці адміністративного, обслуговуючого персоналу та працівників блоку харчування санаторіїв-профілакторіїв вищих навчальних закладів та професійно-технічних навчальних закладів, які частково фінансуються з рахунок коштів [PERSON]. Таке часткове фінансування проводиться відповідно до договору укладеного із власником санаторію-профілакторію, п. 3.4 Порядку № 16, Договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію укладається на один календарний рік, по закінченню якого санаторій-профілакторій подає звіт про використання коштів [PERSON]. 31.12.2013 року був укладений договір між [PERSON] підрозділом «Санаторій-профілакторій» КНТУ, [PERSON] національним технічним університетом та [PERSON] дирекцією [PERSON] обласного відділення [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про часткове фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів [PERSON]. 28.12.2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року. Цим законом з 01.01.2015 року часткове фінансування санаторії-профілакторіїв за рахунок коштів [PERSON] не передбачено. На 2015 рік між [PERSON] підрозділом «Санаторій-профілакторій» КНТУ, [PERSON] національним технічним університетом та [PERSON] дирекцією [PERSON] обласного відділення [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів [PERSON] не укладався, тому і зобов'язань у відповідача [PERSON] дирекції [PERSON] обласного відділення [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, та позивачем, як працівником, немає. [PERSON] не є власником санаторіїв-профілакторіїв, а лише здійснював часткове фінансування їх у межах асигнувань, що визначалися щорічно при затвердженні бюджету [PERSON] на наступний рік. Санаторій-профілакторій є відокремленим підрозділом [PERSON] національного технічного університету і діє на підставі положення про зазначений санаторно-курортний заклад в межах повноважень наданих його власником (а.с. 62-89). Таким чином, у разі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, вивільнення працівників здійснюється власником санаторію-профілакторію відповідно до вимог Кодексу законів про працю. Відповідно до Положення про [PERSON] підрозділ «Санаторій-профілакторій» КНТУ власником санаторію-профілакторію є [PERSON] національний технічний університет. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача до [PERSON] національного технічного університету в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Із довідки наданої позивачем вбачається, що компенсація за невикористану відпустку становить 312,25 грн. Проте, із наданої довідки неможливо встановити за який період зроблений розрахунок компенсації за невикористану відпустку, розрахунок зроблений з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, тому він не приймається судом до уваги при вирішенні спору про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то вказані вимоги суд визнає недоведеними та безпідставними. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Приймаючи до уваги порядок та джерела фінансування витрат на оплату праці медичних працівників санаторію-профілакторію, а також обставини припинення такого фінансування та обставини звільнення позивача, суд не вбачає вини відповідача [PERSON] національного технічного університету, як власника санаторію-профілакторію, у невиплаті належних позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що виключає відповідальність КНТУ за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] Згідно ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» №2050-111 від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Згідно з положеннями пунктів 2, 3, 4 Постанови КМ України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 р. №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяц (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Суд, відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, оскільки сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяц після утримання податків і обов'язкових платежів. Із довідки № 10 від 30.01.2015 р., наданої позивачем про наявну заборгованість, неможливо визначити розмір відрахувань із заробітної плати. А відтак суд позбавлений можливості навести власний розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року, № 1078). Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації є місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів населення. Грошові доходи, одержані за цей місяць, не індексуються, якщо сума підвищення доходу перевищує суму індексації, яка повинна нараховуватись у місяці підвищення. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. З наведеного вбачається, що індексація є невідємною частиною при нарахуванні заробітної плати. Оскільки судом задоволена вимога про стягнення на користь позивача заробітної плати за січень 2015 року, питання індексації заробітної плати вирішується автоматично при її нарахуванні. Тому суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про індексацію заробітної плати. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За виниклої ситуації, коли один із відповідачів, [PERSON] дирекція [PERSON] обласного відділення [PERSON] соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, припинила фінансування [PERSON] підрозділу «Санаторій-профілакторій» КНТУ, а друга, [PERSON] національний технічний університет, не набула, підстав для стягнення моральної шкоди судом не вбачається. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] національного технічного університету в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення, в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial