Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського територіального округу Запорізької області [PERSON], про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та розподіл майна, в якому зазначає, що 18.02.1995 року між нею та відповідачем [PERSON], буд зареєстрований шлюб Скельківською сільською радою Василівського району Запорізької області. Під час шлюбу, 26.07.2001 року, ними був придбаний житловий будинок, на підставі договору купівлі - продажу № 1761, який знаходиться за адресою: м. Василівка, вул. Софіївська (колишня Кірова), буд. № 136, Василівського району, Запорізької області. За час проживання в цьому будинку з 2005 по 2007 рік, були побудовані ряд господарських будівель та був переобладнаний сам будинок. 22.10.2012 року рішенням Василівського районного суду Запорізької області їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в спільному будинку, сплачувати комунальні послуги, робити поточний ремонт. Після розлучення, питання розподілу майна в судовому порядку вони не вирішували, так як домовилися вирішити його мирним шляхом. У зв'язку з перебудовами, нею був отриманий технічний паспорт на даний будинок. Вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] з проханням прискорити оформления документів, але він постійно переконував її в тому, що вирішує це питання та їй потрібно зачекати і як тільки він отримає документи, вони зроблять розподіл будинку за спільною згодою в нотаріальній конторі. Тому, вона вважала, що підстави для звернення до суду для розподілу майна подружжя, відсутні. Але, як з'ясувалося, дії відповідача були обманливі та направлені на позбавлення її права власності на 1/2 частину будинку, шляхом шахрайства. 11 жовтня 2016 року, при звертанні до Державного реєстратора Василівського РДА, їй стало відомо про те, що відповідач 09.08.2016 року подарував їх спільний будинок своєму батьку - [PERSON]. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 3267 та зареєстрований тим же нотаріусом за № 30859951 від 09.08.2016 року. Строки позовної давності нею порушені не були, так як про факт порушення свого права вона дізналась 11 жовтня 2016 року. Згідно звіту про незалежну оцінку майна від 18.10.2016 року, вартість всього будинку складає 236 842,00 грн. Відповідач [PERSON], який працює в Василівській РДА, після того, як вона дізналася про договір дарування, погрожував їй та шантажував, тому, вона змушена негайно звернутися до суду. Позивачка просить суд: - визнати договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 3267 та зареєстрований тим же нотаріусом за № 30859951 від 09.08.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] недійсним; - здійснити поділ майна подружжя та виділити у її власність 1/2 (ідеальну ) частину будинку, який знаходиться за адресою : м.Василівка, вул. Софіївська, буд. № 136, Василівського району, Запорізької області; -судові витрати, що складаються з : оцінка майна 1000 грн., судовий збір - 1184, 21 грн., правова допомога - 3\~000 грн.- стягнути на її користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також вона пояснила, що 26.07.2001 року житловий будинок за адресою: Запорізька област, м. Василівка, вул. Софіївська (колишня Кірова), буд. № 136, вона та її колишній чоловік - [PERSON], купили за спільні кошти, а також допомогли їх батьки. Вони обоє працювали під час шлюбу. При цьому, вона працювала інколи одночасно на декількох роботах, щоб заробити кошти для потреб сімї. За спільні кошти також вони робили в будинку ремонт, переобладнання, будували господарські будівлі. Також вони брали кредити на ці цілі. В ремонтних роботах своєю працею їм допомагав батько чоловіка, а її батьки допомагали коштами та продуктами, оскільки проживають далеко від них. Вона вносила свій вклад коштами, виконувала всю можливу роботу, готувала їжу, прибирала, прала, займалася вихованням їх спільної доньки та інше. У 2011 році чоловік пішов з дому та з того часу проживає у іншому місці з іншою жінкою. Вона залишилася проживати у їх спільному будинку. Вони мали намір мирним шляхом розділити будинок у нотаріальній конторі, про що їй говорив чоловік, а також про те, що займається оформленням та збором необхідних для цього документів, однак, 11.10.2016 року вона дізналася про те, що він її обманув та оформив без її відома та згоди договір дарування, який є предметом даного розгляду, яким подарував їх спільний будинок своєї батькові. При цьому, 08.10.2016 року, вже після оформлення договору дарування, у телефонному режимі, він їй сказав, що займається документами для розподілу будинку. З 2011 року вона сама проживає в будинку, здійснює його поточний ремонт, оплачує комунальні послуги, за які також частково оплачував і [PERSON] Вона ніколи не чинила [PERSON] перешкоди в користуванні цим будинком. В цьому будинку вона зареєстрована та проживає з часу його придбання, іншого житла не має. [PERSON] не забороняв їй проживати в зазначеному будинку. Позивачка також пояснила, що технічний паспорт, який вона додала до позову, був виготовлений у 2016 році. Позивачка вважає, що житловий будинок, який є предметом спору, є їх з [PERSON] спільною сумісною власністю, а тому, вони мають на нього рівні права. Позивачка також просить суд стягнути з відповідачів на її користь судові витрати: зі сплати судового збору в сумі 2011,01 грн., по оплаті Звіту про незалежну оцінку майна 1000 грн., витрати на правову допомогу адвоката 3700 грн. В судовому засіданні представник [PERSON] в особі [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд його задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що пояснення у справі буде давати його представник [PERSON] При цьому, він суду пояснив, що вважав житловий будинок, який є предметом спору, своєю особистою власністю, оскільки він був придбаний хоча й у період їх з позивачкою шлюбу, однак, за свої кошти його батьків, тому й не повідомляв позивачку про намір оформити договір дарування цього будинку, а також про факт укладення самого договору. Крім того, в договорі купівлі-продажу 2001 року покупцем зазначений саме він. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що пояснення у справі буде давати його представник [PERSON] В судовому засіданні представник [PERSON], [PERSON] в особі [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що підтримує письмові заперечення, які містяться в справі. Стверджує, що позивачка пропустила строк звернення до суду з даний позовом, який почав спливати з часу розірвання шлюбу з [PERSON] Крім того, вважає житловий будинок, який є предметом спору, особистою власністю [PERSON], оскільки саме він зазначений його покупцем в договорі купівлі-продажу. Крім того, цей будинок було придбано за кошти [PERSON] Також представник вважає, що позивачка не має право оскаржувати договір дарування, так як не є його стороною. В судове засідання приватний нотаріус Запорізького міського територіального округу Запорізької області [PERSON] не зявилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачкою. У період 2014 -2015 років, на її прохання, виконував деякі роботи по господарству, а саме: робив водопровід, каналізацію, прибивав плінтуса, робив крани та інше, які вона оплачувала. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що живе по-сусідству з позивачкою. Знайома з позивачкою та відповідачем [PERSON] з часу, як вони купили будинок. Вони спільними зусиллями робили в цьому будинку ремонт, переобладнували його, в чому їм допомагали батьки. Батьки позивачки присилали їм кошти та продукти, а батько [PERSON] допомагав своєю працею. За чиї саме кошти був куплений цей будинок, їй не відомо. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у період 2015 -2016 років, на прохання позивачки, він виконував деякі роботи по господарству, а саме: обробляв город, ремонтував холодильник, робив полочки в погрібу та інше, які вона оплачувала. Позивачка говорила йому, що [PERSON] подарував будинок без її відома. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою та відповідачами. Була в будинку, який є предметом спору, часто, в тому числі, й відразу після його придбання, він був у поганому стані. Стверджує, що позивачка та [PERSON] разом відновлювали цей будинок. Крім того, батьки позивачки присилали їм кошти та продукти, а батько [PERSON] допомагав їм своєю працею. Вона особисто неодноразово на пошті отримувала посилки та кошти від батьків позивачки, на її прохання, та передавала їм. Свідок також стверджує, що спірний будинок було придбано на спільні кошти позивачки та відповідача [PERSON], на спільні кошти вони його відновлювали, а також допомагали батьки з обох сторін. Восени 2016 році позивачка дізналася про те, що [PERSON] подарував будинок без її відома. В цьому будинку відповідач [PERSON] не проживає на протязі багатьох років, в ньому позивачка проживає сама. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює начальником РКП «Василівське БТІ», яким було видано у 2016 році технічний паспорт позивачці, в якому дані вказані станом на 12.03.2013 рік. Цей технічний паспорт підписаний його заступником, що входить в його повноваження. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по-сусідству з позивачкою. Раніше вона проживала спільно з чоловіком [PERSON], який приблизно з 2012 року в цьому будинку не проживає. Після придбання ними спірного будинку, позивачка та [PERSON] разом його відновили, відремонтували, оскільки він був у поганому стані. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по-сусідству з позивачкою. В 2001 році позивачка та [PERSON] купили будинок, в якому на спільні кошти робили ремонт, переобладнання, будували господарські будівлі. При цьому, жили дружно. Позивачка на той час працювала на трьох роботах, брала кредити, для того, щоб всі роботи по відновленню будинку виконати. У 2016 році позивачка дізналася про те, що [PERSON] без її відома подарував будинок, була дуже схвильована, плакала. Позивачка в будинку проживає одна, [PERSON] в ньому не проживає на протязі багатьох років. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по-сусідству з позивачкою. В 2001 році позивачка та [PERSON] купили будинок, який був у поганому стані, тому, вони спільно його переобладнували, ремонтували. При цьому, позивачка на той час працювала на двох-трьох роботах, брала кредити для того, щоб всі роботи по відновленню будинку виконати. Вона бачила, що батько [PERSON] їм допомагав своєю працею. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою, з якою тривалий час, з 2006 року по 2011 рік працювали разом у відділі освіти Василівської райдержадміністрації, в одному кабінеті. Вона неодноразово була вдома у позивачки. Їй напевно відомо про те, що позивачка та [PERSON] в будинку, який спільно купили, та який був у поганому стані, разом робили переобладнання, ремонтували. При цьому, позивачка на той час працювала на трьох роботах, брала кредити, для того, щоб всі роботи по відновленню будинку виконати. Крім того, батьки позивачки присилали їм кошти та продукти, а батько [PERSON] допомагав їм своєю працею. Стверджує, що позивачка також приймала участь в цих роботах, вона дуже добра господиня, у неї вдома завжди прибрано, наготовлено та вона завжди дуже піклувалася про чоловіка та доньку, а про себе ніколи не думала. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав: як було встановлено в судовому засіданні та як видно із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.02.1995 року по 22.10.2012 року, що підтверджується рішенням Василівського районного суду Запорізької області, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, підтвердження дошлюбного прізвища, копії яких є в справі. В період шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням Василівського районного суду Запорізької області, копії якого є в справі. 26.07.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку №136 по вул. Софіївська (Кірова) в м.Василівка Запорізької області, копія якого є в справі. 07.08.2001 року цей Договір було зареєстровано в КП «Василівське районне бюро технічної інвентаризації», що підтверджується реєстраційним посвідченням, копія якого є в справі. Факт перенайменування вул.Кірова в вул.Софіївську підтверджується довідкою Василівської міської ради, яка є в справі. В зазначеному будинку з 2001 року зареєстровані: [PERSON] та [PERSON], однак, з грудня 2011 року в ньому позивачка проживає одна, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання, копією паспортів позивачки та [PERSON], довідкою про склад сімї, які є в справі. Відповідно до ст.22 КпШС України (який діяв на час придбання житлового будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Зазначена норма узгоджується зі ст.60 СК України, який діє на час виникнення та існування даного спору, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина 1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2) (частина 2). При цьому, відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1); розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2). Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина 1); розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина 2). З огляду на викладені положення закону та приймаючи до уваги встановлені обставини, суд приходить до висновку, що житловий будинок №136 по вул. Софіївська (Кірова) в м.Василівка Запорізької області, який придбаний 26.07.2001 року, тобто, в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], має правовий статус - спільної сумісної власності, незважаючи на те, що їх шлюб розірвано, що покупцем у ньому зазначений тільки [PERSON], а отже, вони є його співвласниками. При цьому, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що цей будинок було придбано [PERSON] та [PERSON] на спільні кошти. Переобладнання, ремонт, реконструкція будинку та будівництво господарських будівель, також здійснювалася ними разом, на спільні кошти. Крім того, вони прикладали до цього також свої фізичні зусилля. У купівлі будинку та його ремонті їм допомагали батьки. Зазначені факти підтверджуються поясненнями позивачки, свідків, банківськими виписками, квитанціями, Договорами, трудовою книжкою позивачки, довідками про роботу позивачки, які є в справі. [PERSON] та [PERSON], як співвласники вказаного житла, мають право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319,321 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, їх право приватної власності є непорушним та охороняється державою, вони не можуть бути протиправно позбавлені цього права чи обмежені у його здійсненні. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні належні та достатні докази на підтвердження того факту, що спірний житловий будинок було придбано на особисті кошти [PERSON], а також того, що цей будинок є його особистою приватною власністю, в розумінні ст.. 57 СК України, надано не було. Відповідно до вимог ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст.722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. 09.08.2016 року [PERSON] подарував житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, який є спільною сумісною власністю його та позивачки, своєму батьку - [PERSON]. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 3267 та зареєстрований 09.08.2016 року у Державному реєстрі речових прав нам нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про народження, Договором, Витягом з Реєстру, копії яких є в справі.. При цьому, як вбачається з заяви [PERSON] - приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], він ввів її в оману, стверджував, що житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області є його особистою власністю, що особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний житловий будинок (його частку), у тому числі й відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, немає. При цьому, [PERSON] надав нотаріусу свій паспорт, копія якого є в справі, виданий Василівським РВ УДМС України в Запорізькй області 02.08.2016 року, тобто, перед укладанням оспорюваного договору, у якому були відсутні відмітки щодо укладення та розірвання шлюбу з [PERSON]. Суд не вважає цей факт випадковістю, а вважає, що [PERSON] навмисно перед укладенням договору дарування змінив паспорт з метою приховання факту реєстрації шлюбу та придбання житлового будинку, який є предметом даного спору, у період шлюбу з позивачкою, з метою введення в оману нотаріуса. Своєї згоди на укладення цього договору позивачка не надавала, про укладення договору її не повідомляли. Таким чином, [PERSON] навмисно приховав від нотаріуса той факт, що він не є одноособовим власником зазначеного житлового будинку та про те, що його співвласником є [PERSON]. При цьому, суд приймає до уваги право особи на вибір нотаріальної контори, в якій вона бажає укласти угоду, але, разом з тим, договір, який є предметом даного спору, було укладено в м.Запоріжжя, хоча в м.Василівка, як і взагалі на території Василівського району Запорізької області, є декілька нотаріальних контор, що, на думку суду, свідчить про його намір приховати від позивачки факт укладення угоди, яка є предметом даного спору. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що договір дарування, укладений 09.08.2016 року, за яким [PERSON] подарував житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, який є спільною сумісною власністю його та позивачки, своєму батьку - [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 3267 та зареєстрований 09.08.2016 року у Державному реєстрі речових прав нам нерухоме майно, є недійсним, оскільки укладений без отримання згоди позивачки, яка є співвласником цього житла. Стаття 330 ЦК України\~чітко розмежовує випадки, в яких адекватним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, тоді ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. У разі, якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, в подальшому відчужив таке майно іншій особі, слід заявляти віндикаційний позов. Судом встановлено, що за оспорюваним правочином договору дарування, житловий будинок фактично у власність до обдарованого не перейшов, у ньому продовжує проживати позивачка, а тому, проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, обєктивності, розумності та справедливості, суд вважає необхідним задовольнити позов та визнати договір дарування житлового будинку №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, укладений 09.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за № 3267- недійсним. Відповідно до ч.1 ст.. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1); при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (частина 2); за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3). Аналогічні положення містяться в статті 372 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено, що житловий будинок №136 по вул. Софіївська в м.Василівка Запорізької області, має правовий статус спільної сумісної власності, суд вважає можливим розділити цей житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами між [PERSON] та [PERSON], виділивши у власність кожного з них по 1/2 частині. Суд критично відноситься до заперечень відповідачів проти позову з посиланням на сплив позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином положеннями коментованої статті визначено, що трирічний строк позовної давності до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, обчислюється з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності другим із співвласників. У звязку з цим, позовна давність не розпочинається, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишнім дружиною чи колишнім чоловіком. Судом встановлено, що [PERSON] дізналася про порушення своїх прав, як співвласника житлового будинку, який є предметом даного спору, другим співвласником [PERSON], 11 жовтня 2016 року, коли отримала у Державного реєстратора Василівського РДА Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, копія якої є в справі. Зазначений факт підтверджується самою Інформаційною довідкою, яка містить дату її отримання 11.10.2016 року, поясненнями позивачки, свідків. Крім того, той факт, що позивачці не було відомо про укладення оспарюваного договору, свідчать також матеріали, надані нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], на підставі яких вона посвідчила цей договір. Відповідачі також не заперечують того факту, що не повідомляли позивачку про намір та факт укладення оспорюваного договору. При цьому, як встановлено судом, з 2001 року позивачка зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку. Відповідач не чинив їй перешкод у користуванні житлом, не звертався до суду з питання щодо розподілу цього будинку, що виселення позивачки, тощо. Належні та достатні докази на підтвердження того, що її право співвласника зазначеного житлового будинку було порушено з боку співвласника - [PERSON] раніше, суду надано не було. Отже, саме з 11.10.2016 року й розпочинається зазначений строк позовної давності, він на час звернення [PERSON] до суду 09.11.2016 року з даним позовом, не сплив. Таким чином, відповідачі не надали суду належні та достатні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, а їх дії свідчать про порушення конституційних прав позивачки на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Відповідно до ст.ст.79, 84, 88 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», враховуючи обставини справи, судові витрати суду вважає необхідно стягнути саме з відповідача [PERSON], а не солідарно, на користь [PERSON], а саме: -зі сплати судового збору : 1184,21 грн.+275,60 грн., 551,20 грн. =2011,01 грн., відповідно до квитанцій, які є в справі; -по оплаті Звіту про незалежну оцінку майна 1000 грн., відповідно до квитанції, яка є в справі; -витрати на правову допомогу адвоката 3700 грн., відповідно до Угоди про надання правової допомоги та представництва, квитанцій. Також, згідно\~ст. 88 ЦПК України\~та\~Закону України «Про судовий збір», з відповідача [PERSON] на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1184,21 грн. Відповідно до ст.154 ЦПК України, суд вважає необхідним скасувати арешт, накладений на житловий будинок №136 по вул.Софіївській в м.Василівка Запорізької області 14.11.2016 рік ухвалою судді Василівського районного суду Запорізької області в даній справі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial