Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання, квартири [ADDRESS] об'єктом сумісної власності подружжя та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину даної квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.09.2006 року у Бабушкінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. Про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №741. Від сумісного життя в у подружжя народилася донька [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] ними була придбана квартира [ADDRESS] яка складається з 2-х житлових кімнат житловою площею 26,1 кв.м., а також: 1-коридор, 2 - шафа, 3-коридор, 4 - санвузол, 5-кухня. 6.7 - житлові кімнати, 1-ложія. Загальна площа квартири складає, 45,2 кв.м. Вказана квартира оформлена на відповідача - [PERSON]. В той же день і у того ж нотаріуса було оформлено договір іпотеки № 800000474-И, ВЕК 916931,32,33, 34 16.07.2007, в ЗАТ «Альфа-Банк». На теперішній час обов'язки перед ЗАТ «Альфа-Банк» виконані, кредит повністю погашений за сумісні грошові кошти та в період знаходження подружжя у зареєстрованому шлюбі. Позивач стверджує, що вона є фактично власником 1/2 частини вказаної квартири. Але відповідач по справі відмовляється у добровільному порядку оформити на неї право власності на спірну квартиру, тобто по 1/2 частини на кожного. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлена належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомила, з клопотанням про відкладення розряду справи не звертався. Відповідачем надано заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представником відповідача в судове засідання надано письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що 09.09.2006 року у Бабушкінському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб. Про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №741. Від спільного проживання в шлюбі подружжя має малолітню дитину, а саме: доньку - [PERSON], [INFO]. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 8 червня 1993 року відповідачу на праві приватної власності належала однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. В зазначеній квартирі він тривалий час був зареєстрований та проживав. На прикінці червня 2007 року саме з метою придбання квартири більшої за розміром, відповідачем було продано зазначену вище однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за 49000 (сорок дев'ять тисяч) грн. Зазначені грошові кошти в розмірі 49000 (сорок дев'ять тисяч) грн., виручені ним від продажу квартири, яка була його власністю, є коштами, які належали йому особисто. 16 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ним було придбано у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за 56000 (п'ятдесят шість тисяч) грн. Дана квартира складається з 2-х житлових кімнат житловою площею 26,1 кв.м., а також: 1-коридор, 2 - шафа, 3-коридор, 4 - санвузол, 5-кухня. 6.7 - житлові кімнати, 1-ложія. Загальна площа квартири складає, 45,2 кв.м. При цьому, відповідачем також 16 липня 2007 року на підставі кредитного договору №800000474 від 16 липня 2007 року в закритому акціонерному товаристві «Альфа-Банк» було отримано в кредит грошові кошти в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. Таким чином на придбання квартири [PERSON] було витрачено 49000 (сорок дев'ять тисяч) грн., як кошти, які належали йому особисто, та 7000 (сім тисяч) грн. коштів отриманих ним в кредит. 27 липня 2007 року право власності на нерухоме майно - зазначену придбану відповідачем квартиру було зареєстровано за ним як власником з розміром частки 1 (одна). 11 вересня 2007 року відповідачем було виплачено в повному обсязі зазначений вище кредит, що підтверджується актом прийому передачі правовстановлюючих документів на об'єкт нерухомості від 11 вересня 2007 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, оскільки квартиру відповідачем придбано за його особисті кошти. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок позивача, в межах, сплачених при поданні позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed