Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (магазин продовольчих товарів), укладеного 18.11.2007 року між нею та [PERSON] та визнати за нею право власності на нежитлову будівлю (магазин продовольчих товарів), що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що 18.11.2007 року між нею та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлової будівлі магазину продовольчих товарів площею 36,7 кв.м., позначеного на плані літ. «Б» з прибудовою «б», розташованого за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0667 га, належній [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 29.05.2002 року. Також було складено акт прийому-передачі зазначеної житлової будівлі. Кошти були [PERSON] отримані у повному обсязі, але останній відмовлявся від нотаріального посвідчення договору. [INFO] року [PERSON] помер, що на даний час унеможливлює нотаріальне посвідчення договору. З приводу реєстрації права власності на приміщення магазину позивач зверталася до реєстраційної служби, але в реєстрацію було відмовлено у зв'язку з тим, що договір не посвідчений нотаріально. За таких обставин позивач змушена звертатися за захистом своїх прав до суду. Відповідач та її представник не заперечували проти задоволення позову та пояснили, що договір дійсно був укладений, але нотаріально не посвідчений через відмову [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та надав суду письмові заперечення на позов в яких посилається на безпідставність вимог та пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом за захистом своїх прав. Просив суд застосувати трирічний строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.11.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлової будівлі магазину продовольчих товарів площею 36,7 кв.м., позначеного на плані літ. «Б» з прибудовою «б», розташованого за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0667 га, належній [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 29.05.2002 року. Згідно з п. 3 зазначеного договору, продаж вчинено за 40000 грн., які [PERSON] отримав до підписання договору та претензій до позивача не має. Згідно з актом прийому-передачі [PERSON] передав, а позивач прийняла у власність нежитлову будівлю магазину продовольчих товарів розташованого за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАЦС Цюрупинського РУЮ [INFO] року. Спадкоємцями [PERSON], що прийняли спадщину станом на 14.01.2015 року, є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Рішенням державного реєстратора від 17.02.2014 року позивачу відмовлено у реєстрації прав власності на нежитлову будівлю магазину продовольчих товарів розташованого за адресою: [ADDRESS] оскільки договір не посвідчений нотаріально. Згідно зі статтею 657 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пленум ВСУ у п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки ті правочини, які відповідно до закону підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, суд приходить до висновку, що згідно з положеннями статті 657 ЦК України, ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі магазину продовольчих товарів від 18.11.2007 року, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому з урахуванням роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначений договір слід кваліфікувати як неукладений, що виключає застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦК України про можливість визнання такого договору дійсним. Тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд не застосовує строки позовної давності, оскільки, згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, але відповідач про застосування позовної давності не заявляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed