Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за минулий час. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між нею та відповідачем було розірвано за рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 05 жовтня 2018 року Кодимським районним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , однак позивач вказує, що фактично не проживає з відповідачем з 26 вересня 2017 року та саме з цього часу відповідач [PERSON] не надає жодної матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої доньки. Посилаючись на ст. 194 СК України позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] за минулий час, а саме за період з 26 вересня 2017 року по 03 вересня 2018 року. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. У заяві зазначила, що позові вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій просить розглянути справу за його відсутності та за відсутності відповідача, позовні вимоги не визнає, просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано за рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року. 05 жовтня 2018 року Кодимським районним судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення з 03 вересня 2018 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження»виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Відповідно до частини першої статті 194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. З аналізу зазначених норм вбачається, що аліменти за минулий час можуть стягуватись державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», тобто в порядку виконавчого провадження і тільки за наявності раніше виданого виконавчого листа на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, за вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що для стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дитини за період з 26 вересня 2017 року по 03 вересня 2018 року не має правових підстав, оскільки виконавчий документ про стягнення аліментів за вказаний період не видавався.

Outcome: dismissed