Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивачка посилається на те, що 31 січня 2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Антрацитівського міськрайонного управління юстиції у Луганській області, за актовим записом №12 від 31.01.2014 року. 18 жовтня 2018 року рішенням Старобільського районного суду Луганської області шлюб між ними розірвано. Від шлюбу є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Дитина знаходиться на утриманні та вихованні позивачки, та постійно мешкає разом з останньою. З відповідачем разом не проживають, відповідач не надає дитині допомоги та не цікавиться взагалі її життям. Позивачка має на меті виїхати з дитиною за кордон на відпочинок, з метою розширення світогляду дитини та його оздоровлення, але виникла перешкода з боку відповідача, в зв`язку з тим, що останній відмовляється надавати дозвіл дитині на виїзд та в`їзд без будь-яких пояснень, тим самим обмежуючи права та інтереси дитини. Просить суд надати дозвіл дитині - [PERSON] , [INFO] , на тимчасові, неодноразові поїздки за межі держави Україна, а також через лінію розмежування у зону проведення ООС у межах Луганської та Донецької областей та АР Крим, разом з її матір`ю - [PERSON] , [INFO] , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та на непідконтрольній території України, а також повернення в Україну, без згоди та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , на строк - з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. 02 вересня 2021 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 січня 2014 року, що підтверджується актовим записом №12 від 21.01.2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Антрацитівського міськрайонного управління юстиції у Луганській області. 18 жовтня 2018 року рішенням Старобільського районного суду Луганської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. У сторін у шлюбі народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Судом також встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою. Вона бажає повезти доньку на відпочинок за межі держави України з метою оздоровлення та розширення її світогляду. Однак, вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки він не бажає спілкуватися з нею та не цікавиться потребами дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон без згоди другого з подружжя визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку, що батько вчиняє перешкоди у тимчасовому виїзді її за межі України, тому суд вважає можливим і достатнім надати дозвіл на тимчасові, неодноразові поїздки за межі держави Україна, а також через лінію розмежування у зону проведення ООС у межах Луганської та Донецької областей та АР Крим, разом з її матір`ю яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та на непідконтрольній території України, а також повернення в Україну, без згоди та супроводу батька. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved