Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 07 березня 1964 року по 23 жовтня 1992 рік перебувала з [PERSON] в шлюбі. За час спільного проживання ними було придбане нерухоме майно, а саме: 63/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, право власності на яке було оформлений на ім'я чоловіка. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати, як жінка та чоловік у вище вказаному домоволодінні до для смерті останнього. Посилається на те, що [PERSON] - відповідачка по справі, оформила на себе право власності на все будинковолодіння, як єдина спадкоємиця після смерті батька та одержала свідоцтво про право на спадщину за законом. Зважаючи на викладене, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частки 63/100 частин житлового будинку з господарськими будівлям та спорудами, що розташований по [ADDRESS] та визнати недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 лютого 2006 року, яке видане [PERSON]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердила обставини викладені в позові та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, зазначила те, що позов визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно частини 1 статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 07 березня 1964 року по 23 жовтня 1992 рік, що підтверджується довідкою, яка видана 28 травня 2002 року Глибоцьким районним управлінням юстиції Чернівецької області відділом реєстрації актів громадянського стану. За час проживання в шлюбі подружжям було придбано 63/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Глибоцькою державною нотаріальною конторою Чернівецької області 28 серпня 1992 року за реєстровим номером 1957. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 N 11 „...спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 CK ч. З ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». Отже, судом встановлено, що спірне майно є спільною сумісною власність подружжя і кожному з подружжя належить по 1/2 його частки. Встановлено, що після розірвання шлюбу позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] проживали разом до смерті останнього. Після смерті останнього 27 червня 2005 року саме [PERSON] здійснила його поховання. Згідно будинкової книги, по [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована з 13 квітня 1979 року. Державним нотаріусом на підставі заяви відповідачки [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] було відкрито спадкову справу. В матеріалах спадкової справи є повідомлення позивачці [PERSON] про відкриття спадщини та про те, що вона має можливість отримати свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя. Однак, відсутні відомості про те, що остання його отримала, тобто, була повідомлена про те, що її дочка оформляє право власності на спірне майно. 07 лютого 2006 року, державним нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі і на частку позивачки, відповідачці по справі - [PERSON] Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документі, який засвідчує його право власності. Отримання свідоцтва про спадщину на спадкове майно відповідачкою порушує право власності позивачки [PERSON], в зв'язку з чим видане свідоцтво [PERSON] слід визнати частково недійсними. Враховуючи зазначені вимоги закону, дослідивши доказ по справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст. 22, 28 КпШС, ст. ст. 57- 61, 68-71 СК України, ст. 368, 392, 1301 ЦК України,

Outcome: approved