Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири, що перебуває у спільній сумісній власності посилаючись на те, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.04.1995 року по березень 2014 року, позивач зазначала, що за час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначала, що спірну квартиру було придбано відповідачем в інтересах сім»ї 25.11.2004 року вартістю 280900,00 грн. Джерелом придбання спірної квартири були кошти від продажу відповідачем трикімнатної квартири загальною площею 62,66 кв.м, яка належала йому на праві особистої приватної власності, яка знаходилася за адресою [ADDRESS] за 13240,74 грн. Позивач зазначала, що на придбання спірної квартири коштів не вистачало, а тому між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 21-3QY/11-2004 И, згідно якого банк позичив відповідачу грошову суму у розмірі 11000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день укладення договору складало 58368,20 грн, цільове призначення кредиту придбання квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначала, що вартість предмету іпотеки т.б. спірної квартири складала 203 758,08 грн. Позивач зазначала, що згідно довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 22.06.2006 року відповідач виконав свої зобов»язання за вказаним кредитним договором. Позивач зазначала, що нею 16.06.2006 року в дарунок від її батьків було отримано грошові кошти у розмірі 22000 доларів США,з яких приблизно 11000 доларів США позивачем були використанні для погашення кредиту № 21-3QY/11-2004 И, з посиланням на вимоги ст.65,70 СК України позивач просить суд позов задовольнити та визнати за нею власності на ? частину квартири№343 по вул. Симиренка, 34а у м. Києві, що перебуває у спільній сумісній власності та стягнути з відповідача судовий збір. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, та просила його задовольнити на підставі пояснень, поданих письмових доказів. Відповідач у судове засідання не з»явився, подав письмові заперечення проти позову (а.с.71), просив визнати за ним право власності згідно вкладених коштів та стягнути з позивача судові витрати. Із зустрічним позовом до позивача, який би відповідав вимогам ст. 118,119 ЦПК України до суду не звертався. Не просив суд розглядати справу за його відсутності. Доказів в обґрунтування заперечень проти позову до суду не подав, та не повідомив суд про підстави звільнення від доказування, згідно ст. 61 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, судом встановлено наступне. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України (редакції 01.01.2004 року) на час придбання спірного майна. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами у справі було зареєстровано 26.04.1995 року, що підтверджено Свідоцтвом про укладення шлюбу ( а.с.14), Судом встановлено, що шлюб між сторонами у справі було розірвано 07.03.2014 року, про що видано Свідоцтво про розірвання шлюбу ( а.с.15). Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторін у справі, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2004 року ( а.с.16-18) відповідачем у справі в період перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем було придбано квартиру [ADDRESS]. Позивач вказує, що спірну квартиру було придбано відповідачем в інтересах сім»ї 25.11.2004 року вартістю 280900,00 грн. Джерелом придбання спірної квартири були кошти від продажу відповідачем трикімнатної квартири загальною площею 62,66 кв.м, яка належала йому на праві особистої приватної власності, яка знаходилася за адресою [ADDRESS] за 13240,74 грн. Позивач зазначала, що на придбання спірної квартири коштів не вистачало, а тому між відповідачем та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 21-3QY/11-2004 И, згідно якого банк позичив відповідачу грошову суму у розмірі 11000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день укладення договору складало 58368,20 грн, цільове призначення кредиту придбання квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначала, що вартість предмету іпотеки т.б. спірної квартири складала 203 758,08 грн. Позивач зазначала, що згідно довідки АКІБ «УкрСиббанк» від 22.06.2006 року відповідач виконав свої зобов»язання за вказаним кредитним договором. Позивач зазначала, що нею 16.06.2006 року в дарунок від її батьків було отримано грошові кошти у розмірі 22000 доларів США,з яких приблизно 11000 доларів США позивачем були використанні для погашення кредиту № 21-3QY/11-2004 И. Відповідач вказує, що 25.11.2004 року придбав у власність квартиру квартиру [ADDRESS] вартіст. 54000 доларів США, попередньо продав особисту свою власність трикімнатну квартиру, яка знаходилася за адресою [ADDRESS] за 44000 доларів США, про що може підтвердити позивач та [PERSON], при цьому клопотань до суду про допит свідків у порядку ст. 133 ЦПК України не подавав. Відповідач зазначав, що у зв»язку із тим,що коштів на купівлю спіної квартири не вистачало, він 25.11.2004 року уклав Кредитний договір та отримав кредит 11000 доларів США, які були використані на придбаня спірної квартири. Відповідач зазначав, що 16.06.2006 року батько позивача наддав йому та позивачу грошові кошти у розмірі 22000 доларів США, з яких 10000 доларів США були використані дляпогашення кредиту, а 12000 доларів США були використані на ремонтніроботи та придбання побутової техніки. Відповідач зазначав, що намагався домовитися розподілити з позивачем спірну квартиру згідно вкладених коштів: ним 44000 доларів США, позивачем 22000 доларів США, але позивачем йому було запропоновано житло у аварійцному будинку. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що при вирішення спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно набутого майна,наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з»ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Згідно п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного суду України поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 65 СК України зазначено, що при уклаленні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина та чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Як вбачається із матеріалів справи, та пояснень сторін у справі Кредитний договір № 21-3QY/11-2004 И, від 25.11.2004 року, згідно якого банк позичив відповідачу грошову суму у розмірі 11000 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день укладення договору складало 58368,20 грн, цільове призначення кредиту придбання квартиру [ADDRESS], вартість предмету іпотеки т.б. спірної квартири складала 203 758,08 грн, а тому суд дійшов висновку що вказаний кредитний договір був укладений в інтересах сім»ї і створював обов»язки щодо подружжя та його виконання, що визнали сторони у справі. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно небуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що сторони у справі визнали, що під час перебування у шлюбі відповідачем було продано його особисту власність, а саме трикімнатної квартири, яка знаходилася за адресою [ADDRESS]. Сторони у справі не дійшли згоди про вартість проданного майна, а саме трикімнатної квартири, яка знаходилася за адресою [ADDRESS], оскільки позивач стверджує, що згідно Договору купівлі-продажу від 25.11.2004 року ( а.с.19,20) вказано, що квартиру продано за 13240,74 грн, з чим погодилась позивач. Та згідно пояснень відповідача ( а.с.71) останній ввадає, що ним було продано вказану квартиру за 44000 доларів США, при цьому не надав суду належних та допустимих доказів, а також не повідомив про підстави звільення від доказування, неподав клопотання про витребування або забезпечення доказів у порядку ст. 133-137ЦПК України, викликався судом належним чином, жодного разу не з»явився у судове засідання, уповноваженого предстанвика не направив. А тому суд дійшов висноіку , що вартість трикімнатної квартири, яка знаходилася за адресою [ADDRESS], згідно Договору купівлі-продажу від 25.11.2004 року ( а.с.19,20) продано за 13240,74 грн. Судом встановлено, що сторони у справі визнали, що батько позивача надав, подарував грошові кошти їх сім»ї у розмірі 22000 доларів США, при цьому письмово Договір дарування не укладався. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Сторони у справі не наполягали на виклику та допиті свідків. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що квартиру [ADDRESS] придбано сторонами у справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, не може вважатися роздільним майном, оскільки набута за спільні кошти подружжя. Відповідач не довів суду доказами, що він для придбання спірної квартири використав кошти від продажу своєї власності у розмірі 44000 доларів США, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках та підлягає поділу. На підставі наведеного та

Outcome: approved