Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, де третя особа Головне управління Держземагентства у Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання рішення міської ради незаконним та його скасування, відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок знищення майна. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що їй на праві особистої приватної власності належить садиба, розташована за адресою: [ADDRESS], право власності на яку вона отримала на підставі договору дарування від 16.05.2006 року, в дар вона отримала будинок та господарські будівлі, зокрема цегляний гараж, позначений в технічному паспорті під шифром Б-1. Відповідачу [PERSON] належить на праві власності садиба, розташована по сусідству за адресою: м. Вільногірськ, [ADDRESS]. Влітку 2011 року позивач дізналася, що відповідачем розроблено технічну документацію на вказану земельну ділянку та вона приватизована відповідно до рішення сесії Вільногірської міської ради за № 535-27/V від 23.10.2007 року, при цьому на території земельної ділянки відповідача частково опинився належний їй гараж Б-1, який відповідач частково зруйнував, чим спричинив позивачу матеріальну та моральну шкоду. Позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] отримав право власності на земельну ділянку незаконно та безпідставно, оскільки під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку, яку йому передано у власність Вільногірською міською радою, не було погоджено з [PERSON] меж земельної ділянки в натурі, відповідачу також було передано у власність частку належної їй земельної ділянки, на якій було розташовано належний позивачу гараж. За таких обставин, збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просила суд визнати недійсним державний акт серії ЯГ № 566367 на право приватної власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], виданого [PERSON] на підставі рішення сесії Вільногірської міської ради № 535-27/V від 23.10.2007 року, зареєстрованого Вільногірським міським відділом земельних ресурсів в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0108010500002, виданий 25.02.2008 року, визнати незаконним та скасувати рішення сесії міської ради № 535-27/V від 23.10.2007 року в частині надання права власності на земельну ділянку відповідачу [PERSON], стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду в розмірі 11 092, 20 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. (т. 1 а.с. 188-191). З тих підстав, що позивач дізналася про порушення свого права лише у 2011 році, просила суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з цими позовними вимогами, пропущений нею з поважних причин (т. 1 а.с. 2-5, 188-191). Позивач в судове засідання з'явилася, позов та його обґрунтування з урахуванням поданих змін підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Пояснила, що станом на 2006 рік між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] межі не було, на теперішній час вона пройшла через належний їй на праві власності гараж, частина якого після приватизації землі опинилася на землі відповідача. ЇЇ мати подарувала їй будинок, гараж та сарай і більше нічого на земельній ділянці по [ADDRESS] не було. Гараж розташований на тому ж місці, де він був на момент будівництва. У гаражі зберігалися особисті речі, які в подальшому зникли, а споруда на теперішній час фактично знищена і позивач наполягає на тому, що відповідачем. Відповідач поставив паркан у 2011 році. Стверджувала, що про те, що відповідач приватизував суміжну земельну ділянку вона дізналася у 2011 році, тому просила суд поновити строк звернення до суду. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання з'явився, позов та його обґрунтування з урахуванням поданих змін підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі. Додатково суду пояснив, що рішенням суду встановлено, що домоволодіння позивача включало гараж Б-1, земельна ділянка під цією спорудою перейшла у власність позивача за договором дарування садиби, окрім будинку їй було подаровано сарай та гараж. Те, що на земельній ділянці знаходився саме гараж встановлено рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.02.2005 року по справі за позовом [PERSON] до Вільногірської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування і цей факт не підлягає доведенню. Акт про узгодження меж позивач не підписувала та фактично відведення меж земельної ділянки не відбувалось. Земельна ділянка на якій знаходиться спірний гараж належить позивачу на підставі закону. Гараж Б-1 розібрав відповідач, чим спричинив позивачу майнову шкоду, яка їй має бути відшкодована. Моральна шкода пов'язана із знищенням належного позивачу майна. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі, подав письмові заперечення в яких просив суд застосувати строк позовної давності з тих підстав, що про передачу йому у власність споруд та земельної ділянки позивач знала у лютому 2008 року, коли відмовилась погодити межі. Тому вважає, що її посилання на те, що цей факт їй не відомий в суді не відповідає дійсності. (т. 1 а.с. 35). [PERSON] пояснив, що усе було зроблено законно, на його ділянці ніякого гаражу немає, а є тільки сарай Б-1, був ще один сарай Г-1, який прилягав до межі і який він зруйнував, отримавши дозвіл на знесення старих будівель. Гаражу на земельній ділянці по [ADDRESS] ніколи не було і по документам він невідомо звідки з'явився коли [PERSON] оформляла спадщину. Тобто за межі земельної ділянки він не виходив і шкоди позивачу не спричиняв. Огорожу поставив згідно межі, відповідно до правовстановлюючих документів. Межа між домоволодіннями визначена офіційно компетентними органами. І про те де проходить межа було позивачу і іншим члена родини відомо. Розміри його земельної ділянки підтверджуються документами. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судове засідання з'явився, просив в задоволенні позову відмовити, пояснення відповідача підтримав, пояснив, що відповідач діяв добросовісно відповідно до положень діючого законодавства, існує технічна документація, яка підтверджує, що на території садиби по [ADDRESS] ніколи не було ніякого гаражу. Просив суд застосувати строк позовної давності. Представники Вільногірської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання з'являлися, просили в задоволенні позову в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання незаконним та скасування рішення сесії міської ради відмовити з тих підстав, що міська рада діяла в межах діючого законодавства та видала державний акт на землю на підставі затверджених нормативів, які закріплені державою. В іншій частині позовних вимог віднесли вирішення спору на розсуд суду. Проти вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди Вільногірська міська рада не заперечує, оскільки ці вимоги заявлені безпосередньо до відповідача [PERSON] і міської ради не стосуються. В процесі розгляду справі від Вільногірської міської ради надійшла письмова заява про часткове визнання позовних вимог (т. 1 а.с. 182) Третя особа Головне управління Держземагентства у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилась, до суду неодноразово надходили заяви про розгляд справи за її відсутності представника третьої особи, проти задоволення не заперечувало (т. 1 а.с. 210, 218, т. 2 а.с. 8, 10). Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності належить садиба, розташована за адресою: [ADDRESS], право власності на яку вона отримала на підставі договору дарування від 16.05.2006 року. В дар від [PERSON] вона отримала будинок та господарські будівлі, зокрема цегляний гараж, визначений в технічному паспорті під літеруванням Б-1, що підтверджується договором дарування, витягом з реєстру права власності. Право власності на будинок [PERSON] зареєструвала 26.11.2007 року (т. 1 а.с. 8, 14). Будинок по [ADDRESS] станом на 15 жовтня 1975 року належав [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, [PERSON] був чоловіком [PERSON] та помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Копії вказаних документів містяться в матеріалах цивільної справи за позовом [PERSON] до Вільногірської міської ради про визнання права власності № 2-202,05, яка оглянута судом в судовому засіданні (а.с. 6-9). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.02.2005 року, за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS], яке складається із житлового будинку, гаражу 45 м3 та інших споруд після смерті її чоловіка. Рішення на теперішній час набрало законної сили, не змінено та не скасовано (т. 1 а.с. 102). Відповідно до Звідного оціночного акту по домоволодінню [ADDRESS] станом на 1975 рік до складу садиби входив житловий будинок, сарай Б-1 та ін. З копії технічного паспорту вказаної садиби станом на 27.11.1975 року також вбачається, що до складу садиби входив сарай Б-1 шириною 4 м. Х 4.30 м., ширина земельної ділянки становила 15 м., загальна площа земельної ділянки 750 м2. Копії вказаних документів містяться в матеріалах цивільної справи за позовом [PERSON] до Вільногірської міської ради про визнання права власності № 2-202,05, яка оглянута судом в судовому засіданні (а.с. 10-15). Згідно технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] від 1986 року, - садиба складається з будинку та господарських будівель, які розташовані на земельній ділянці площею 750 м2 (15 X 50 X 15 X 50). На земельній ділянці розташовано також гараж Б-1, шириною 4 м., об'ємом 45 м3, 1969 року побудови, цегляний, площею 17, 2 м2 (т. 1 а.с. 10-13). Згідно технічного паспорту на жилий будинок по [ADDRESS] від 2006 року, - садиба по [ADDRESS] складається з будинку та господарських будівель які розташовані на земельній ділянці площею 750 м 2 (15 м. X 50 м. X 15 м. X 50м. ), на земельній ділянці розташовано, зокрема, спірний гараж Б-1 об'ємом 45 м 3, шириною 4 метри, 1969 року побудови, цегляний, площею 17, 2 м2, копія вказаного технічного паспорту знаходиться в матеріалах цивільної справи № 2-545/11 п/с № 2/407/135/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання права користування чужою земельною ділянкою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с. 10-15). Згідно рішення Вільногірської ради народних депутатів від 03.04.1975 року дому по [ADDRESS], який належав [PERSON] присвоєно номер [ADDRESS] (п. 26 додатку), площа земельної ділянки складала 0,07 га., а дому по [ADDRESS], який належав [PERSON] присвоєно номер [ADDRESS] (п. 28 додатку), площа земельної ділянки на той час становила 0,08 га. Архівна копія вказаного рішення міститься в справі № 2-202,05 за позовом [PERSON] до Вільногірської міської ради про визнання права власності, яка оглянута судом в судовому засіданні (а.с. 26-28). Між сторонами, які є рідними братом та сестрою, існує тривалий конфлікт, пов'язаний, зокрема, зі спірним гаражем та через домоволодіння по [ADDRESS] та [ADDRESS], що вбачається з текстів постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, листа Вільногірського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області та сторонами не заперечується (т. 1 а.с. 43, 44, 45, 63). В матеріалах справи міститься копія постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.07.2012 року в тексті якої вказано, що [PERSON] пояснив, що на території його сестри знаходиться тільки один метр гаражу, а на його боці 2, 6 метри, тому він вирішив розібрати свою сторону гаражу та побудувати новий у іншому місці (т. 1 а.с. 20). Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 11.06.2004 року за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке належало [PERSON] Рішення на теперішній час набрало законної сили, не змінено та не скасовано (т. 1 а.с. 6,7). На час розгляду справи відповідач [PERSON] є власником садиби та земельної ділянки по [ADDRESS], що вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 566367 площа земельної ділянки по [ADDRESS] становить 0,0792 га. (14,85 м. Х 55.86 м. Х 15.09 м. Х 52,41 м.) (т. 1 а.с. 17). Згідно копії кадастрового плану межі земельної ділянки площею 0,0792 га складають (14,85 м. Х 52.86 м. Х 15.09 м. Х 52,41 м.), що відповідає державному акту серія ЯГ № 566367 (т. 1 а.с. 75). Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] станом на 1986 рік, - садиба складається з будинку та господарських будівель і розташована на земельній ділянці площею 750 м2. (15 м. X 50 м. X 15 м. X 50 м.), на земельній ділянці розташований також сарай г-1 розмірами 1.30 м. Х 2,50 м., площею 8 м3, який межує з садибою по [ADDRESS]. інші споруди (т. 1 а.с. 39, 246-248). Інших копій технічних паспортів або документів на вказану вище земельну ділянку із зазначенням розташованих на ній будівель та меж сторони суду не надали, посилаючись на їх відсутність. В матеріалах справи міститься будівельний паспорт № 5, виданий [PERSON], з якого вбачається, що на земельній ділянці запланована побудова гаражу з господарським приміщенням за умови демонтування певних споруд без зазначення їх призначення та літери по плану (т. 1 а.с. 40, 41). В матеріалах справи міститься фототаблиця із зображенням спірної будівлі гаражу станом на 01.08.2011 року, надана позивачем (т. 1 а.с. 59) Рішенням Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 23.10.2007 року № 535-27/V затверджено технічну документацію по передачі безоплатно у власність громадянам міста земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та передано безоплатно у власність громадянам міста земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), зокрема, земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,0792 га. [PERSON] (т. 1 а.с. 73). Заяву про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0792 га. [PERSON] подав міському голові м. Вільногірська 15.08.2007 року (т. 1 а.с. 74). За висновком експерта № 1006-13 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 407/718/2012 року, складеного 04.11.2013 року, об'єктом дослідження є будівля гаражу літера «Б-1» на плані, що розташована по [ADDRESS] Дніпропетровської області, відповідно до технічного паспорту МБТІ та візуального і інженерного обстеження, будівля гаражу літ. «Б-1» на плані розмірами в плані 4.25 м. Х 4,0 м., площею забудови 17 м2, відповідно до даних візуального обстеження. Вартість залишків будівлі гаражу 6799, 20 грн., вартість ремонтно-відновлювальних робіт складає 14 314, 80 коп., вартість матеріальної шкоди 11092,20 грн. До висновку додана фото таблиця та розрахунки (т. 1 а.с. 138-160). Акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, що передається безоплатно у приватну власність не підписано [PERSON], що сторонами не заперечується та свідком [PERSON], підтверджується. [PERSON], яка на теперішній час є власником садиби по [ADDRESS] вказаний акт також не підписано (т. 1 а.с. 116). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є матір'ю сторін, суду показала, що вона успадкувала садибу по [ADDRESS] після смерті її чоловіка, а потім подарувала позивачу. На земельній ділянці по [ADDRESS] розташована садиба, яка належала [PERSON] Ця земельна ділянка та земельна ділянка по [ADDRESS] - це раніше була одна земельна ділянка, яка виділялась її чоловіку для забудови і на ній було збудовано два будинки та господарсько-побутові будівлі. В подальшому її розділили на дві окремі земельні ділянки, однак вони продовжували використовувати її спільно, ніякої межі не було. Вона та її чоловік самостійно побудували гараж, який зараз належить її дочці. Відповідач [PERSON] зруйнував його у 2012 році, залишилася лише одна стіна. Свідок також пояснила, що у травні 2006 року до неї приходила жінка, яка працювала у виконкомі і повідомила, що будуть встановлювати межі земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS], однак свідок на це не погодилась і ніяких документів не підписувала, а документів на земельні ділянки ніколи не було. Спірний гараж було побудовано у 1967 році і до нього було прибудовано з боку [ADDRESS] дров'яний сарай, а з боку [ADDRESS] - вугільний. З часу побудови гараж не перебудовувався та у своїх розмірах не збільшувався. Межі між [ADDRESS] та [ADDRESS] ніколи не було, тому, що вони жили однією сім'єю, паркан відповідач поставив 2-3 роки тому. Свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, суду пояснила, що за її чоловіком у 2004 році через суд було визнано право власності на садибу по [ADDRESS], в подальшому земельну ділянку він приватизував. В липні 2011 року вони поставили паркан, гаражу на ділянці по [ADDRESS] немає, щодо руйнування гаражу їй нічого не відомо. Чи є гараж на ділянці по [ADDRESS] свідку також не відомо. [PERSON], який є братом сторін, суду показав, що у 1965 році їх батьки та брат переїхали на [ADDRESS], там побудували будинок та літню кухню. У 1970 році було побудовано будинок для [PERSON] та [PERSON], який зараз належить [PERSON] Свідку відомо, що одна ділянка була розділена на дві частини під номерами [ADDRESS] та [ADDRESS]. У 1973 році батько сторін та свідка побудував на земельній ділянці гараж, зареєстрований він не був, розмірами приблизно 3, 5 на 4, 5 метрів, він був розташований частково на ділянці домоволодіння [PERSON], однак тоді спору щодо цієї споруди не було. Спір виник після того, як [PERSON] почав оформляти на себе домоволодіння. Також свідок додатково пояснив, що межі між суміжними земельними ділянками не було, бо вони жили однією родиною. По [ADDRESS] площа земельної ділянки була сім соток, а по [ADDRESS] - вісім соток, ширина земельних ділянок 14 та 16 метрів відповідно. Свідок [PERSON] суду показав, що він допомагав поставити [PERSON] паркан, була визначена межа, стояли стовбчики та по цій межі ставили сітку-рабицю. Щодо гаражу свідку відомо те, що він знаходиться на ділянці [PERSON] На межі була будівля господарсько-побутового типу. Свідок [PERSON], яка є родичем сторін, пояснила, що батьки [PERSON] і [PERSON] побудували гараж приблизно у 1969 році, тримали в ньому мотоцикл, діти будувати не допомагали, бо були ще малі. На одній земельній ділянці було два будинки, а між ними гараж, до якого були ще прибудови для вугілля та для дров. З боку позивача була для дров, а відповідача [PERSON] - для вугілля, а гараж між ними. Коли саме їх побудували свідок не пам'ятає. Паркану між садибами не було, тільки кілька років тому поставили. Свідок [PERSON], який є чоловіком [PERSON], суду показав, що з 2002 року він три або чотири рази на тиждень приходив разом з дружиною до домоволодіння по [ADDRESS]. У 2002 році гараж ще був цілий, у ньому стояв мотоцикл. Два або три роки тому [PERSON] почав його розбирати, з цього приводу між ним та [PERSON] вник конфлікт, однак відповідач все одно його розібрав. Відповідач до цього заважав ним користуватися, хоча там зберігалися належні позивачу речі. Відповідач стверджував, що гаражу там не має бути, що не відповідає дійсності, висловлював претензії, що гараж стоїть посередині, почав його розбирати влітку 2012 року. Свідок та його дружина не мешкають по [ADDRESS] постійно, а навідують матір позивача. Паркану між садибами не було до 2011 року, його поставив [PERSON] Свідку відомо, що офіційно межу з позивачем не узгоджували, стовбчики спочатку були в одному місті, а потім їх переставили на інше. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У ст. 119 ЦПК України передбачено форма і зміст позовної заяви особи, яка зокрема, має містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. За вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги. При цьому змінювати зазначені у позовній заяві обставини суд не має права. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно положень ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відносяться визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі зміна правовідношення, припинення правовідношення, тощо. Відповідно до частин 1,2 статті 118 ЗК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Організація і порядок здійснення землеустрою, а також розгляд і затвердження землевпорядної документації визначений у ст.ст. 185, 186 ЗК України. Згідно з ч. 2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Як передбачено Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (з наступними змінами і доповненнями) (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), технічна документація зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки (п.1.16). Таким чином, погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який є невід'ємною частиною технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку. Інші норми законодавства погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками не передбачають. Питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до ст. 12 ЗК України, відноситься виключно до компетенції відповідної ради. Виходячи з норм ст. 116 ЗК України рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Статтею 152 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Згідно з ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права і інтереси. Також, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного суду України від 19 березня 2010 року № 2), судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Згідно до положень діючого законодавства та правової позиції Верховного Суду України (постанова від 31.10.2012 року у справі № 6-53 цс12), визнання такого акту недійсним може бути наслідком скасування розпорядження, на підставі якого державний акт видано. Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК України). Неодмінними елементами такого комплексу є належні на праві власності особі житловий будинок з допоміжними госпдарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка, на якій вони розташовані, розміри якої мають виходити за межі цих будівель і дозволяють вести як мінімум допоміжне підсобне господарство. Згідно положень ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Таким чином, в зв'язку з набуттям права власності на садибу (будинок та господарські споруди) [PERSON] у відповідності до положень вказаної норми перейшло і право користування тією частиною земельної ділянки, на якій воно розміщено, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частини четвертої ст. 23 ЦКУ прямо вказує на те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана із розміром цього відшкодування. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно встановлених судом обставин, підставою видачі відповідачу [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку стало рішення сесії Вільногірської міської ради від 23.10.2007 року № 535-27/V «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність» на підставі затвердженої технічної документації, до складу якої, зокрема, входить акт погодження меж земельної ділянки. В подальшому відповідачу було виготовлено і видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Як вбачається з тексту позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, [PERSON] посилається на те, що їй на праві особистої приватної власності належить садиба, розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що спірним актом та рішенням виконкому про безоплатну передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, порушено вимоги чинного матеріального права, а отже порушені її права щодо користування, як самою земельною ділянкою на якій знаходиться належне їй майно, так і спорудою, яка належать їй, але тепер частково знаходиться на земельній ділянці власником якої є відповідач і ним зруйнована, її було безпідставно позбавлено права на земельну ділянку, на якій було розташовано належний їй гараж Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставинам справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом розглянуті усі заявлені клопотання і досліджені усі надані сторонами докази, клопотань про витребування інших доказів від сторін до суду не надходило. Сторони також стверджують, що будь-яких документів на земельні ділянки та садиби по [ADDRESS] та [ADDRESS], окрім тих, що досліджені судом під час розгляду справи немає. Виходячи з цього, суд ухвалює рішення на підстав наявних у справі письмових доказів та з урахуванням інших зібраних у справі доказів, зокрема, показань свідків та висновку експерта. Як вбачається з матеріалів справи (вищезазначених технічних паспортів на житлові будинки по [ADDRESS] від 1975, 1986 та 2006 років та [ADDRESS] від 1986 року), рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24.02.2005 року, спірний гараж Б-1 починаючи з 1979 року і до 2006 року мав незмінний об'єм 45 м3. Орієнтовні розміри спірного гаражу становили 4, 25 (4, 30) м Х 4 м, що також узгоджується з висновками експерта, викладеними у Висновку № 1006-13 від 04.11.2013 року. Те, що згідно технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] від 1979 року споруда під літеруванням Б-1 позначена як сарай не має правового значення для вирішення справи, оскільки предметом спору не є господарське призначення даної споруди або право власності на неї, а тільки відшкодування шкоди в зв'язку зі знищенням належного позивачу нерухомого майна. Крім того, слід зазначити, що за [PERSON] за рішенням суду визнано право власності на гараж площею 45 м3 та за договором дарування [PERSON] отримала саме гараж Б-1. Зауваження відповідача про те, що в копії технічного паспорту від 1986 року на садибу по [ADDRESS], який долучено до матеріалів цивільної справи, яка розглядається, міститься домальовка олівцем з боку спірної будівлі (т. 1 а.с. 11), як в і оригіналі технічного паспорту, суд не приймає до уваги, оскільки аналогічні відомості щодо ширини гаражу Б-1 (4 м.) та земельної ділянки (15 м.) по [ADDRESS] містить копії технічних паспортів від 2006 року та від 1976 року на вказану вище садибу, які знаходиться в матеріалах цивільної справи за позовом [PERSON] до Вільногірської міської ради про визнання права власності № 2-202,05 та цивільної справи № 2-545/11 п/с № 2/407/135/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання права користування чужою земельною ділянкою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, які оглянуті в судовому засіданні. Також з досліджених судом технічних паспортів, наданої позивачем фототаблиці та пояснень свідків вбачається, що до спірного гаражу Б-1 було прибудовано два сараї, а саме: сарай В-1 розміром 4,2 м. Х 2,12 м. на земельній ділянці по [ADDRESS] та сарай г-1 розміром 1.3 м. Х 2.5 м. на земельній ділянці по [ADDRESS]. В запереченнях відповідача, які містяться в матеріалах справи вказано, що гараж про який говорить позивач є сарай Б-1, який перейшов йому у власність у 2004 році, маючи намір розширити свою земельну ділянку відповідач правомірно розібрав належний йому сарай Б-1 (т. 1 а.с. 34. 35), суд не може прийняти до уваги, оскільки згідно будівельного паспорту № 5, виданого [PERSON], на його земельній ділянці запланована побудова гаражу з господарським приміщенням за умови демонтування певних споруд без зазначення їх призначення та літери по плану. Виходячи з цього, належних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач суду не надав. З наданих суду письмових доказів вбачається, що розміри та відповідно площі земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] змінювались, що вбачається з наявних у справі документів, зокрема, у 1975 році їх площа становила 0.07 га. та 0,08 га., згідно рішення Вільногірської ради народних депутатів від 03.04.1975 року відповідно. У 1989 році ширина суміжних земельних ділянок складала по 15 м. та площа становила 750 м2 кожної, у 2006 році ширина земельної ділянки по [ADDRESS] становила також 15 м. та площа зайнятої садибою земельної ділянки 750 м2. Однак відповідно до державного акту серія ЯГ № 566367 на земельну ділянку по [ADDRESS], її площа на час видачі державного акту на землю та на час розгляду справи становить 0,0792 га. (14,85 м. Х 52.86 м. Х 15.09 м. Х 52,41 м.), що не відповідає відомостям щодо розміру вказаної земельної ділянки у 1986 році та площі у 1975 році. Суд приходить до висновку, що між садибами по [ADDRESS] та [ADDRESS] чітко встановленої межі з 1979 року та до часу приватизації земельної ділянки відповідачем не існувало і як стверджують сторони, спір між ними щодо меж земельних ділянок виконкомом у встановленому законом порядку не вирішувався. При узгодженні меж земельної ділянки відповідний акт оформлено з порушення діявшего на той час законодавства, оскільки він не містить підпису суміжного землекористувача [PERSON] або [PERSON] І на теперішній час між новою власницею садиби [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо межі між суміжними земельними ділянками. Натомість з суміжним землекористувачем по [ADDRESS] [PERSON] межа між домоволодіннями узгоджена, оскільки його підпис міститься у відповідному акті (а.с. 116). Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що на земельній ділянці, яка передана у власність [PERSON] знаходиться частина гаражу Б-1, власницею якого є [PERSON] Вказані обставини при передачі у власність [PERSON] земельної ділянки міська рада не з'ясувала. Отже, своїм рішенням від 23.10.2007 року № 535-27/V, в частині безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0792 га по [ADDRESS] - виконавчий комітет Вільногірської міської ради порушив права суміжних землекористувачів, зокрема [PERSON] (тепер [PERSON]) щодо можливості безперешкодно користуватися спірним гаражем Б-1 та межі земельної ділянки [ADDRESS] не були належним чином узгоджені. А тому рішення в цій частині є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки міською радою було порушено положення ст. 118, 198 ЗК України, ст. 21 Конституції України, що є недопустимим. Слід зазначити, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Оскільки рішення міської ради, в частині безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0792 га. по [ADDRESS], - є незаконним, то державний акт на право приватної власності на землю серія ЯГ № 566367 на право власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], виданого [PERSON] на підставі рішення сесії Вільногірської міської ради № 535-27/V від 23.10.2007 року, зареєстрованого Вільногірським міським відділом земельних ресурсів в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010810500002, виданий 25.02.2008 року, - підлягає визнанню недійсним. В процесі судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що частина спірного гаражу після приватизації земельної ділянки відповідачем та встановлення паркану між садибами сторін опинилася на земельній ділянці відповідача і він зруйнував частину гаражу Б-1, що підтверджується фототаблицею станом на 01.08.2011 року, поясненнями свідків, технічними паспортами, державний актом на землю та вбачається з висновку експерта, оціненому в сукупності з іншими доказами, тому суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача 11 092, 20 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, яку завдано відповідачем в результаті самовільного знищення належного позивачу майна - господарської будівлі гаражу, визначеної в технічному паспорті під літ. «Б-1». Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у даному конкретному випадку, суд виходить із положень п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вважає частково обґрунтованою позовну вимогу [PERSON] про відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, при цьому суд враховує моральні страждання позивача, внаслідок пошкодження належного їй майна, їх тривалість, той факт, що діями відповідача їй було заподіяно матеріальну шкоду, а також те, що вона у зв'язку із діями відповідача понесла душевні страждання, обставини їх спричинення. Разом з тим, суд при визначенні розміру суми у відшкодування моральної шкоди враховує принципи розумності, виваженості і справедливості. Остання обставина вимагає зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 5000 грн. до 2000 грн. Щодо вимоги позивача про поновлення строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Тобто позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Позивач [PERSON] стала власницею садиби по [ADDRESS] 26.11.2007 року, але про те, що спірна земельна ділянка по [ADDRESS] є власністю [PERSON], їй стало відомо у лише у 2011 році з листа Відділу держкомзему у м. Вільногірськ Дніпропетровської області від 24.06.2011 року за вих. № 336, яким її повідомлено, що за адресою [ADDRESS] видано державний акт на [PERSON], межі установлені по огорожі відповідно до вищезазначеного акту ( т. 1 а.с. 18). Аналогічна інформація міститься в листі від 01.11.2011 року за вих. № 728 (т. 1 а.с. 19). У 2011 році [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про надання права користування чужою земельною ділянкою з метою проходу до гаража, який ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10.09.2012 року залишена без розгляду, як і зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (т. 1 а.с. 103, 104). Наведене підтверджує посилання позивача на те, що про приватизацію земельної ділянки відповідачем, а відтак і про порушення її прав вона дізналася у 2011 році. Посилання відповідача на те, що позивач знала про приватизацію ним земельної ділянки раніше не підтверджується зібраними по справі доказами, крім того, суд враховує те, що позивач постійно проживає та зареєстрована за іншою адресою, що вбачається з копії її паспорта та пояснень свідків (т. 1 а.с. 48). При вище викладених обставинах, суд приходить до висновку, що в силу ст. ст. 261, 267 ЦК України, є всі підстави для визнання поважними причини пропущення позовної давності [PERSON] Вимога позивача про поновлення строку позовної давності не є позовною вимогою, а тому визнаючи причини пропущення позовної давності [PERSON] поважними суд не виходить за межі позовних вимог в розумінні положень ст. 11 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, зібраних у ній доказів та з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати рішення сесії Вільногірської міської ради № 535-27/V від 23.10.2007 року в частині надання права власності на земельну ділянку [PERSON], визнати недійсним державний акт серія ЯГ № 566367 на право власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], виданого [PERSON] на підставі рішення сесії Вільногірської міської ради № 535-27/V від 23.10.2007 року, зареєстрованого Вільногірським міським відділом земельних ресурсів в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010810500002, виданий 25.02.2008 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної (майнової) шкоди 11 092 грн. 20 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 грн. В іншій частині позову відмовити. Згідно положень ст. 88 ЦПК України сторони, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З 01 січня 2012 року набрав чинності Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Вказаним Законом встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу також встановлений у вигляді 40% мінімальної заробітної плати та вказано, що він визначається з урахування участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вивчення окремих процесуальних документів поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом третьої групи, а тому не звільнений від сплати судового збору. Суд вважає за необхідне стягнути з Вільногірської міської ради Дніпропетровської області та [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 750 грн. з кожного, що разом складає 1500 грн., оскільки солідарне стягнення судових витрат положеннями ст. 88 ЦПК України не передбачено. Вказаний розмір витрат підтверджується квитанцією (т. 1 а.с. 194) та відповідає часу участі адвоката у судових засіданнях. Витрати на проведення судової експертизи спірного гаражу Б-1 слід стягнути з відповідача [PERSON] в сумі 1762 грн. 56 коп. (т. 1 а.с. 192, 193). При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатила 107 грн. 30 коп. (т. 1 а.с. 1), а в подальшому доплатила судовий збір в сумі 27 грн. 53 коп. (т. 1 а.с. 168). Виходячи з цього, враховуючи положення ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір» суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати в сумі 2593 грн. 74 коп., а з Вільногірської міської ради - 803 грн. 65 коп.

Outcome: partial