Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] в якій просить визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладений в формі розписки від 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 122 000 грн. 00 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 1/2 грошових коштів отриманих за договором позики від 09 травня 2012 року, а саме: 61 000 грн. 00 коп., що були отримані за недійсним правочином. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 122 000 грн. 00 коп. Позивач вказує, що вона є дружиною відповідача [PERSON] Відповідно до умов договору позики [PERSON] позичив (передав у борг) [PERSON] суму у розмірі 122 000 коп. 00 коп. зі строком погашення боргу до 01 вересня 2012 року. Про те, що її чоловік надав таку суму у борг вона дізналась у березні 2017 року випадково, знайшовши розписку. Чоловік позивача [PERSON] займався підприємницькою діяльністю та отримував прибуток, а отже позичені грошові кошти є предметом спільної сумісної власності подружжя. З цих підстав [PERSON] звернулась до суду та просить визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладений в формі розписки 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 122 000 грн. 00 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 1/2 грошових коштів отриманих за договором позики від 09 травня 2012 року у розмірі 61 000 грн. 00 коп. У перших судових засіданнях представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 06 квітня 2017 року, позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача зауважив, що оскільки при укладенні договору позики у вигляді розписки від позивача, як дружини [PERSON], не було отримано письмової згоди на укладення даного договору, згідно вимог Сімейного кодексу України, договір позики у вигляді розписки є недійсними. Також, представник зазначив, що розписку позивач випадково знайшла та дізналась про запозичені гроші лише в 2017 року, а отже позивачем не пропущений строк позовної давності. В послідуючі судові засідання представник позивача не з'явився, просив судові засідання проводити без його участі, позовні вимоги підтримав (а.с.107,115,130). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. На адресу суду надав заяву в якій просив справу розглядати без його участі та у своїй заяві зазначив, що дійсно саме у березні 2017 року його дружина [PERSON] дізналась про існування спірного договору позики, укладеного між ним та [PERSON] 09 травня 2012 року. Грошові кошти, що були предмет договору позики, є предметом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], як такі що спільно набуті під час шлюбу (а.с.44). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила факт укладення договору позики у виді розписки з [PERSON] та зазначила, що грошові кошти у сумі 122 000 грн. 00 коп. у нього не позичала та не отримувала. Такої розписки власноручно не складала. Крім того в суді зазначила, що у 2012 році [PERSON] безпідставно заволодів земельною ділянкою, площею 7,2935 га, яка розташована на території Гилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області і належить [PERSON] на праві приватної власності. Договір оренди земельної ділянки з [PERSON] нею укладено не було. [PERSON] користується належною їй земельною ділянкою та інколи привозив [PERSON] або передав через сусідів суму грошей, обіцяв допомогти дровами. За весь період користування земельною ділянкою [PERSON] сплатив [PERSON] суму в розмірі 23 200 грн. 00 коп. [PERSON] зазначає, що договір позики у вигляді розписки від 09 травня 2012 року це просто шахрайські дії [PERSON] та змова подружжя [PERSON] та [PERSON], які спрямовані на відібрання у [PERSON] земельної ділянки, оскільки в розписці від 09.05.2012 вказано, що в заставу [PERSON] віддає земельний пай, площею 7,2935 га. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 12 вересня 2017 року, просив відмовити у задоволені позовних вимог з підстав викладених в запереченнях до позовної заяви та наданих пояснень відповідача [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст.509 ЦК України). Однією з встановлених ч.2 ст.11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було складено розписку, згідно якої [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти в сумі 122 000 грн. 00 коп., які зобов'язалась повернути до 01 вересня 2012 року. В якості застави [PERSON] віддає земельну ділянку, площею 7,2935 га (а.с.15). Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики вважається основною підставою виникнення позикових відносин. Відносини позики регулюються положеннями ЦК та іншими актами цивільного законодавства. Враховуючи надану до позову копію розписки від 09 травня 2012 року суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики в підтвердження якого складено розписку. В розписці [PERSON] зазначила, що в заставу вона віддає свою земельну ділянку. Статтею 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Позивач, як дружина [PERSON], просила визнати договір позики у вигляді розписки від 09 травня 2017 року недійсними з тих підстав, що згоди на укладення такого договору вона не надавала та про позику в розмірі 122 000 грн. 00 коп. вона взагалі не знала. Також, просить стягнути з [PERSON] суму у розмірі 1/2 грошових коштів, отриманих за вказаним договором позики. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 19 лютого 1983 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №2 (а.с.14). Отже, позивач дійсно є дружиною відповідача [PERSON] За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Як вбачається з розписки від 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти в сумі 122 000 грн. 00 коп. та в якості застави віддала земельну ділянку, площею 7,2935 га. Відповідно до Державного акта серії [NUMBER] [PERSON] є власником земельної ділянки площею 7,2935 га, розташованої на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER] (а.с.37). Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 лютого 2012 року [PERSON], яка є донькою померлої 14 червня 2010 року [PERSON], успадкувала земельну ділянку площею 7,2935 га - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, яка належала померлій на підставі Державного акта серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку , виданого Великобурлуцькою районною державною адміністрацією Харківської області 29 вересня 2003 року, згідно розпорядження № 50 ввід 28 лютого 2003 року цієї ж РДА. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 234, кадастровий номер:[NUMBER] (а.с.36). Вказана земельна ділянка була надана померлою [PERSON] у оренду ПСП імені Шевченка, що вбачається з Договору оренди землі від 01 листопада 2007 року. Даний договір зареєстровано у Великобурлуцькому районному відділі Харківської регіональної філії державного підприємства Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 березня 2009 року за № 040968900162. Договір укладено строком на 10 років та припиняє свою дію 26 березня 2019 року(а.с.39). Як встановлено в судовому засіданні Договір на даний час не розірвано та строк дії договору ще не закінчився. Але в судовому засіданні та наданих до суду заперечення і доповнення до заперечення, наданих [PERSON] - [PERSON] фактично з 2012 року користується належною [PERSON] земельною ділянкою, що зазначена в розписці. Представник позивача був ознайомлений із матеріалами справи в повному обсязі та вказаними в них обставинами. Заперечень щодо стверджень [PERSON] про користування [PERSON] земельною ділянко, що належить [PERSON] позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] до суду не було надано. Представник позивача в судовому засіданні не заперечував вказану обставину. Отже, на момент звернення до суду залишена в заставу земельна ділянку, що належить на праві приватної власності [PERSON] з 2012 року фактично перебувала в користуванні [PERSON] в якості на виконання умов договору позики, укладеного 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до змісту ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сім'ї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сім'ї. Якщо суд встановить, що один з подружжя без згоди другого з подружжя вчини такі дії, це може бути підставою для звільнення того, хто не давав згоди, від солідарного майнового обов'язку лише тоді, коли суд встановить, що сторони такого договору діяли недобросовісно. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Факт користування належної земельної ділянки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] не заперечувала. Дії відповідача [PERSON] при укладені договору позики від 09 травня 2012 року були здійсненні в інтересах сім'ї. У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації (при цьому даний спірний договір позики не підлягав ні нотаріальному посвідченню, ні державній реєстрації), має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Майном - є і гроші. Як і в загальних положеннях ст.369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном. Проте, на відміну від норми ч.4 ст.369 ЦК України, яка дозволяє співвласникам пред'явити позов про визнання недійсним будь-якого правочину, укладеного співвласником без необхідних повноважень, ч.2 ст.65 СК України дає можливість другому з подружжя на цій підставі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним лише якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України суд може визнати правочин недійсним за відсутності згоди другого з подружжя на його укладення. Це певним чином не узгоджується зі ч.1 ст.65 СК України та положенням ст.369 ЦК України, які не вимагають одержання згоди усіх інших співвласників на вчинення правочину. Навпаки, закон виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним з них. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину. За приписами ч.3 ст.65 СК України встановлює випадки, коли згода другого з подружжя має бути оформлена письмово та посвідчена нотаріально. Зміст положень ч.3 ст.65 СК України дають підстави для висновку про те, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, незалежно від того, чи є майно цінним, згода на укладення будь-якого правочину має подаватись у письмовій формі та засвідчуватись нотаріально. Однак, як вже зазначалось, даний правочин не підлягає такому посвідченню і державній реєстрації, тому згода другого з подружжя і не потребувала нотаріального посвідчення на позику. При цьому суд прийшов переконливого висновку про отримання усно такої згоди. Отже, відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на передачу у борг грошей (позики), не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики у вигляді розписки від 09 травня 2012 року з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідно до положень ч.5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики грошових коштів, укладений в формі розписки від 09 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 122 000 грн. 00 коп. Щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми у розмірі 1/2 грошових коштів отриманих за договором позики від 09 травня 2012 року - 61 000 грн. 00 коп., що були отримані за недійсним правочином слід також відмовити, оскільки правочин невизнаний недісйним. Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із даним позовом до суду, враховуючи результат його розгляду, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed