Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що є власником квартири № [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу від 13.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю., за № 226 та витягом з Державного реєстру речових прав. Однак в будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], які не проживають в будинку, будь-яких домовленостей між сторонами щодо їх реєстрації в квартирі не існує, також вони не являються членами сім'ї позивача. Однак у добровільному порядку з квартири не виселяються, що робить неможливим проживання в квартирі самого власника та такими чином створюють перешкоди у здійсненні позивачем права володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Крім того зазначає, що реєстрація відповідачів в квартирі створює незручності, додаткові витрати на її утримання, порушує її право, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 12.04.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачі, які належним чином повідомлялися про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, своїм правом подати відзив на позов, у встановлений судом строк, не скористалися. Третя особа - центр надання адміністративних послуг в судове засідання не з'явилась. Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю., [PERSON] та [PERSON], від імені яких по довіреності діє [PERSON] продали позивачу [PERSON], належну їм на праві спільної часткової власності квартиру № [ADDRESS]. Право приватної власності на квартиру № [ADDRESS], [PERSON] також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.05.2015 року № 37463444. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України) Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2015 року, право власності, в тому числі й усі правомочності, зокрема, право користування квартирою перейшло від відповідачів та членів їх сім'ї до позивача. Відповідачі не належать до числа осіб - членів сім'ї власника, яким у розумінні ст. 405 ЦК України належить право користування житлом. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом, втратили право на користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із зміною власника, оскільки до нового власника квартири, тобто до позивача, не перейшло збереження права користування житлом колишніх власників (членів їх сім'ї), а тому позов в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, суд приходить до наступного висновку. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. Таким чином, позовна вимога про вирішення питання про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасною та не підлягає до задоволення. З врахуванням вищенаведеного, вимоги позивача про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] є підставними і такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, а задоволення попередньої позовної вимоги є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у спірному будинку, що передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року.

Outcome: partial