Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі - продажу від 23.07.2014 року. Відповідачка [PERSON] без законних підстав проживає у даній квартирі. Вона, будучи власником даної квартири внаслідок неправомірних дій відповідача, не може нею володіти та користуватися , навіть потрапити до квартири , оскільки там проживає відповідачка. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохала суд : усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON], звільнення квартири від всього майна відповідача, яке там знаходиться , заміни запорів на вхідних дверях квартири на її. (а.с. 13-14). Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у відповідності до ч. 5 ст. 76 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та прохав його задовольнити, не заперечував проти проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася втретє підряд, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно ст.. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому, враховуючи вимог закону, те, що представник позивача надав згоду на проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача, відповідач втретє підряд не з»явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, суд вважав за необхідне проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі - продажу від 23.07.2014 року. Згідно акту будинкового комітету від 04.09.2014 року відповідач [PERSON] проживає за адресою квартира [ADDRESS]. Згідно довідки Лубенського МВ УДМС України і Полтавській області від 04.10.2014 року [PERSON] зареєстрованою не значиться. В добровільному порядку [PERSON] квартиру [ADDRESS], належну на праві власності позивачу, не звільняє. Конституцією України ( ст..41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба квартира ( ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власності квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (на відміну від договору найму (оренди) житла). Відповідач [PERSON] не довела, що вона є членом сім'ї позивачки відповідно до закону, оскільки разом з нею не проживала і не проживає та не веде спільне господарство. Тому позовні вимоги в частині усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з неї відповідача [PERSON] підлягають до задоволення. Разом із тим, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 4 ст. 78 ЗУ «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Таким чином не підлягають до задоволення вимоги в частині звільнення квартири від всього майна відповідача, яке там знаходиться, оскільки вказане питання підлягає вирішенню в порядку виконання рішення суду про виселення та фактично є повним розкриття поняття виселення особи із житлового приміщення. Також не відповідає способу захисту вимога позивача про заміну запорів на вхідних дверях квартири на її, оскільки у зв»язку з виселенням закон не покладає на відповідача обов»язку щодо заміни власних запорів на дверях на запори, належні позивачу. Враховуючи часткове задоволення позову, вимоги ст. 88 ЦПК України, п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати», суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 121,80 грн. (243,6 грн. / 2).

Outcome: partial