Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям та здоров`ям, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на її утримання та взагалі не спілкується з дитиною. Крім того, [PERSON] просить змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача [PERSON] на її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , збільшивши їх розмір з ј частини до 1/3 частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що на даний час потреби дитини зросли і зазначених коштів на її утримання не вистачає. В судовому засіданні представник позивача адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки судові повістки повернулися до суду не врученими за закінченням терміну зберігання. Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Смірнов проти України» від 08.11.2005 року, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Крім того, в своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. [PERSON] , достовірно знаючи про розгляд Тетіївським районним судом справи за позовом [PERSON] до нього про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, оскільки отримав ухвалу про відкриття провадження, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.37), судові повістки не отримував, на телефонні дзвінки не відповідав, станом розгляду справи не цікався, у зв`язку з чим суд у відповідності ч. 1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, до суду надіслана заява про слухання справи без представника Тетіївської міської ради, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.46). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.11.2010 року (а.с.9). Дитина від народження постійно проживає разом з матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні (копія довідки старостинського округу № 7 с. Ненадиха Тетіївської [PERSON] на протязі останніх шести років ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по догляду та вихованню дитини, не цікавиться її життям та здоров`ям, не телефонує, не спілкується з нею, не відвідує батьківські збори в школі, не спілкується з вчителями, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що підтверджується поясненнями представника позивача, копією характеристики КЗ «Ненадихівське НВО «ЗОШ I-II ступенів - дитячий садок» на [PERSON] від 28.08.2020 року (а.с.11) та копією довідки-розрахунку відділу ДВС ГТУЮ у Київській області про заборгованість зі сплати аліментів (а.с.12). Із висновку Тетіївської міської ради від 21.12.2020 року встановлено, що комісією з питань захисту дитини було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.33-34). Наведені обставини свідчать про байдуже та безвідповідальне ставлення батька до своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім?ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов?язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов?язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об?єктивного з?ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 зазначеної постанови роз?яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов?язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності , можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов?язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов?язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з?ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Вважаючи доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов?язків по догляду та вихованню дитини на підставі з?ясованих у справі обставин, в тому числі на підставі висновку Тетіївської міської ради про доцільність позбавлення його батьківських прав, а також враховуючи, що ставлення відповідача до своєї дитини суперечить основним засадам прав та обов?язків батьків з виховання та розвитку дітей їх інтересам, суд вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав щодо його малолітньої доньки. Щодо позовної вимоги про зміну розміру аліментів, які стягуються з відповідача [PERSON] на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] - збільшення їх розміру з ј частини до 1/3 частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, суд в її задоволенні відмовляє, виходячи з такого. Так, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18.01.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в ј частини з усіх доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 23.12.2015 року до досягнення дитиною повноліття, видано виконавчий лист, на підставі державним виконавцем відділу ДВС Києво-Святошинського РУЮ 08.02.2016 року відкрито виконавче провадження № 50095074 (копія постанови про відкриття ВП - а.с. 13). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статей 150, 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною першої статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Таким чином, Сімейним кодексом визначено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Відповідно до ч.1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи позовні вимоги про збільшення розміру аліментів, [PERSON] як одержувач аліментів, посилається на те, що на даний час потреби дитини зросли, вона росте і потребує більшого утримання, починаючи з 2016 року (часу присудження аліментів) зросли ціни на продукти харчування та одяг, відповідач матеріальної допомоги не надає, а позивач має невеликий дохід, в зв`язку з чим зазначених коштів на утримання дитини не вистачає. Разом з цим, позивачем не надано доказів зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, що могло бути підставою для зміни судом визначеного розміру аліментів, а доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для збільшення розміру аліментів, встановлених ст.192 СК України. При цьому, аліменти, які сплачуються відповідачем, не є нижчими ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а тому в розумінні ч. 2 ст.182 СК України, є такими, що не порушують права дитини на достатній рівень життя, а відповідно до ст. 180 СК України, обов`язок утримувати неповнолітніх дітей покладається на обох батьків. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України, а тому в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів відмовляє. У відповідності ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки позивач бажає їх залишити за собою, а відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи за зверненням особи в межах заявлених нею позовних вимог.

Outcome: partial