Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (після шлюбу прізвище - Влей) Н.В. в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Куйбишева, буд. 15, м. Шахтарськ, Донецька область. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Куйбишева, буд. 15, м. Шахтарськ, Донецька область. Право власності на вказане домоволодіння було отримане нею в порядку спадкування за законом. За зазначеною адресою зареєстрована її дочка [PERSON], яка у 2004 році покинула житлове приміщення за вказаною адресою, тобто змінила місце проживання. На даний час проживає за кордоном. У добровільному порядку знятись з місця реєстрації проживання відповідач не має можливості та бажання. На теперішній час м.Шахтарськ знаходиться на непідконтрольній Україні території Донецької області, а тому звернутися до суду за місцем реєстрації відповідача не має можливості. Позивач [PERSON] про розгляд даної справи була повідомлена належним чином, судову повістку отримала особисто 01.03.2019 р. (а.с.29). [PERSON] на адресу суду надала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі(а.с.34). Крім того, від представника позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 14 листопада 2018 року, надійшла заява в якій представник позивача просить прізвище відповідача [PERSON] (Влей) читати як [PERSON], оскільки після подання позовної заяви до суду було встановлено, що прізвище відповідача було вказано за словами позивача як Влей, однак пізніше було встановлено, що відповідач прізвище не змінювала і вірно воно звучить як «Іванцова» (а.с.44). Відповідач [PERSON]\~про розгляд\~даної справи\~була повідомлена\~належним чином,\~згідно до\~п.2\~ч.7\~ст.128\~ЦПК України\~(а.с.25).\~Крім того,\~виклик відповідача\~до суду\~було здійснено\~через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.27-28). Відповідач на адресу суду надала заяву про розгляд справи без її участі, оскільки вона постійно проживає за межами України. В заяві зазначила, що позовні вимоги визнає повністю (а.с.32). Відповідно до положень ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.17 ст.28 ЦПК України позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у звязку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть предявлятися також за місцем проживання чи перебування позивача. Як вбачається з копія паспорта [PERSON], серія ВС № 202110, виданого Кіровським МВУМВС України в Донецькій області від 22 лютого 2000 року, [PERSON] зареєстрована в [INFO] з 30 квітня 2015 року (а.с.35-36). Отже, справа підсудна Великобурлуцькому районному суду Харківської області. Згідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст.81\~ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 47 Конституції України\~визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, враховуючи заяву відповідача та виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, що розташований за адресою: вул. Куйбишева, буд. 15, м. Шахтарськ, Донецька область, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 1999 року серія АВА № 438731 (а.с.07). Як вбачається з рішення реєстрації місця проживання податкової інспекції [PERSON] переїхала в Швецію в вересні 2004 року та проживає в комунальному управлінні Sickla?n 263:1. Податкова інспекція підтвердила факт переїзду і проживання за вищевказаною адресою (а.с.13). Відповідно до ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено\~статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2\~ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи встановлено, що відповідач була прописана за вищевказаною адресою як донька позивача. Відповідач не є власником будинку, не проживає в ньому понад 1 рік, що вбачається з реєстрації місця проживання відповідача (а.с.13), суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку позивача порушує право останньої як власника будинка. При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Відповідно до вимог\~ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням. Таким чином, [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: вул. Куйбишева, буд.15, м. Шахтарськ, Донецька область, оскільки відсутня у даному житловому приміщення понад один рік, чим перешкоджає власнику у здійснені права користування та розпоряджання приватним будинком. Відповідач [PERSON] в наданій до суду заяві визнала позовні вимоги позивача (а.с.34). Відповідно до\~ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування\~\~житловим\~\~приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до\~Закону України «Про свободу пересування\~\~та\~\~вільний вибір місця проживання в Україні»\~і зазначення про це\~у рішенні суду є зайвим. Відповідно до\~Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування\~\~житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.

Outcome: approved