Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати [PERSON] , таким, що втратив користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що на те, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Вказана квартира їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2020. В будинку також зареєстрований відповідач по справі, який за цією адресою ніколи не проживав. Комунальні послуги відповідач не сплачує, не несе інших вират по утриманню житла. Факт його реєстрації порушує її права на оформлення субсидії, оскільки вона не може надати довідку про його доходи. Вказана особа не є членом сім`ї та була зареєстрована при попередньому власнику будинку. Оскільки відповідач більше року не користується житловим приміщенням, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні своїх прав власника будинку. Ухвалою суду від 03.06.2020 року було відкрите провадження та розпочате підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 16.06.2020 справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що не заперечує проти прийняття рішення на підставі наявних у справі документів. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання, повторно, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме: відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч.11 ст. 128 ЦПК України. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.01.2020 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 196364863. Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] зареєстрований також у вказаному будинку. Ця обставина також підтверджується погосподарською книгою згідно якої [PERSON] зареєстрований за вищенаведеною адресою з 26.04.2010 року. З актів обстеження матеріально-побутових умов від 03.03.2020, 17.03.2020, 11.05.2020 вбачається, що відповідач по справі у вищенаведеному домоволодінні не проживає з 2010 року, особисті речі відповідача в будинку відсутні. Матеріали справи не містять доказів , які б підтверджували, що відповідач є членом сім`ї позивача. Частиною 1 ст.15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.3 ст.175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої палати ВС від 25.06.2019 у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові КЦС від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Відповідно до ч. 1ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідност. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином, у разі виникнення спору між теперішнім власником нерухомого майна та особами, які вселялися в житло колишнім власником майна, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У даній справі відповідач зареєстрований у спірному будинку при колишньому власникові, не є членом сім`ї позивача і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, не є його членом сім`ї, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому будинку, не приймання участі в утриманні будинку, не пов`язаність відповідача спільним побутом з позивачем, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки реєстрація відповідача в належному позивачу будинку порушує її право на користування та розпорядження власністю. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.. 141 ЦПК України.

Outcome: approved