Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, розподіл спільного нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості рівності часток у спільному майні подружжя, в обґрунтування якого зазначила про те, що 04.12.1987 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу мають повнолітнього сина. В грудні 2016 року чоловік повідомив їй про те, що він бажає припинити сімейні відносини. Вони намагались вирішити питання щодо поділу спільно нажитого майна в позасудовому порядку, але так і не спромоглися. За час шлюбу ними було набуто за спільні кошти автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., № кузова JT121LK2100034969, державний № [NUMBER], який зареєстровано на імя відповідача 10.03.2006 року та знаходиться у користуванні позивача, автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., кузов № 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER], який зареєстровано на імя відповідача 16.04.2011 року та знаходиться у його користуванні, обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна (раніше - Радянська, буд.238 «а», право власності на яке оформлено на імя відповідача та набуто 03.10.2001 р., земельна ділянка площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, буд.238 «а», право власності на яке оформлено на імя відповідача як фізичної особи-підприємця та набуто на підставі рішення Камянсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003 року і зареєстровано 27.11.2003 року за №134. Позивачка просила суд: розірвати шлюб між нею і [PERSON], зареєстрований Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя (актовий запис за № 651). Після розірвання шлюбу бажала залишити прізвище «Шкабарня». Припинити право приватної власності [PERSON] на: обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька область, м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, буд.238 «а»; земельну ділянку,площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, 238а, для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №060575 02 лютого 2004 р.; автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER]; Визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] на: обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна (колишня Радянська) буд.238 «а»; земельну ділянку,площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, 238 «а», для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №060575 02.04.2004 року; автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER]; Визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на: обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, буд.238 «а»; земельну ділянку,площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, 238 «а», для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №060575 02.02.2004 р., автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; Автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 року випуску, номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER] в рівних частках, тобто, по 1/2 частці; Розподілити спільно нажите рухоме майно в натурі наступним чином: Визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER]; Визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в. номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому рухомому майні.Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. В наступному позовні вимоги було уточнено та полягали в наступному: Припинити право приватної власності [PERSON] на: обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна (колишня Радянська), буд.238 «а»; земельну ділянку,площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, 238а, для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №060575 02.02.2004 року; автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER]; Визнати спільним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] на: обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна (колишня Радянська) буд.238 «а»; земельну ділянку,площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, 238 «а», для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №060575 02.02.2004 р., автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER]; Визнати право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на: обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна (колишня Радянська), буд.238 «а», земельну ділянку,площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. вул. Центральна, 238 «а», для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЗП №060575 02.02.2004 року, автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в.у, номер кузова [NUMBER], державний №АР9670АН; автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER] в рівних частках, тобто, по 1/2 частці; Поділити спільно нажите рухоме майно в натурі наступним чином: Визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER]; Визнати за [PERSON] право приватної власності на автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому рухомому майні у розмірі 162\~204 грн. 50 коп.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 9 552 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій також зазначила на те, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. ЇЇ представниця [PERSON] в судовому засіданні, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме, не заперечує проти задоволення вимог в частині визнання за ним права приватної власності на автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний номер [NUMBER] та визнання за [PERSON] право приватної власності на автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]. В обгрунтування своїх заперечень щодо задоволення позовних вимог в іншій частині надав письмові заперечення та у ході розгляду справи надав пояснення, що він є приватним підприємцем з 2000 року. За особисті кошти отриманні від своєї підприємницької діяльності, він як фізична особа-підприємець придбав у Камянсько-Дніпровської міської ради для розташування магазину земельну ділянку площею 0,19778 га, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Камянка-Дні\-провська, вул. Центральна, 238а. Про факт придбання зазначеної земельної ділянки за договором купівлі-продажу №134 від 27.11.2003 року, що укладався міською радою на підставі рішення десятої сесії двадцять четвертого скликання Камянсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003 року, свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЗП N0060575. Окрім того, за час шлюбу з позивачкою, він придбав за особисті кошти, які він отримав як фізична особа - підприємець, частину нежитлової будівлі загальною площею 374,5 кв.м., яка розташована за адресою; вул. Центральна, буд. 238а, що м Камянка-Дніпровська Запорізької області. Зазначену будівлю він до теперішнього часу використовує для ведення своєї підприємницької діяльності - розміщення готелю та кафе. Право власності на зазначений обєкт виникло на підставі свідоцтва про оголошення торгів такими що не відбулося від 2001 року. Позивачка власних коштів на час придбання цього майна не мала, оскільки була зареєстрована як приватний підприємець лише 18.06.2003 року. Посилаючись на норми закону, які передбачають, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, просить відмовити в задоволенні вимог позивача. Також зазначає на те, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, оскільки воно набуто за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, а також на те, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його під\-приємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність. Просив відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, та відповідач, як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 04 грудня 1987 року [PERSON] (до шлюбу Хникіна) [PERSON] - уклала шлюб з [PERSON], про що Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис за № 651. Відповідно до рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року шлюб у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу сторонами було набуто наступне майно: автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], який зареєстровано на імя [PERSON] 10 березня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та знаходиться у користуванні позивача, автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER], який зареєстровано на імя [PERSON] 16.04.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та знаходиться у його користуванні, обєкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна (раніше - Радянська, буд.238 «а», право власності на яке оформлено на імя фізичної особи [PERSON] та набуто 03.10.2001 року відповідно до свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу запорізької області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1924. Право власності на це нерухоме майно зареєстровано Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 25 грудня 2001 року відповідно до реєстраційного посвідчення та виготовлено технічний паспорт. Також в цей період була набута земельна ділянка площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Камянка-Дніпровська, вул. Центральна, буд.238 «а». Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку приватний підприємець [PERSON] є власником цієї земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за №134 від 27.11.2003 року, який укладався на підставі рішення десятої сесії Камянсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003 р. Рішенням десятої сесії Камянсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003р. «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення по вул. Радянській,238 «А» м. Камянка-Дніпровська» було вирішено в тому числі продати приватному підприємцю [PERSON] вищезазначену земельну ділянку вартістю 10 грн. за кв.м. на суму 19\~770 грн. та зобовязано приватного підприємця [PERSON] оформити договір купівлі-продажу за ціною та на умовах, визначених цим рішенням. [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.02.2000 року. Доказів щодо розміру отриманих доходів відповідачем не надано. [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець 12.06.2003 року та мала дохід, починаючи з цього часу, що доводиться довідкою Камянсько-Дніпровського відділення Енергодарської обєднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Запорізькій області за №64/7/08-09-13-01 від 06.09.2017р. Відповідно до висновку Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідницького інституту судових експертиз № 482-17 від 17.01.2018 р., проведеного відповідно до ухвали Камянсько-Дніпровського районного суду від 27.09.2017 р. ринкова вартість автомобіля ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова [NUMBER], державний № [NUMBER] складає 154\~614 грн., ринкова вартість автомобіля ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова 4Т3ВА3ВВ4АU016947, державний № [NUMBER] складає 479\~023 грн. Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу приписів ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, згідно приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу приписів ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно зі ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, при вирішенні спорів щодо поділу спірного майна необхідно застосовувати положення закону, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, на час купівлі спірної нерухомого майна діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них. Таким чином, діючим на момент придбання нерухомого майна сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування. Тобто, діючим на час купівлі спірного нерухомого майна законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Таке право було передбачено лише ст. 57 СК України, яке набрало чинності з 01.01.2004 року, та якою не регулювались спірні правовідносини, про що було вказано вище. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що спірне нерухоме майно було придбано за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, вказує, що нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, надавши докази протилежного, які мають відповідати вимогам належності та допустимості. Щодо рухомого майна, набутого після 01.01.2004 року, суд зазначає на наступне. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 цього ж кодексу передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопиченняв житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Верховний Суд України в своїх постановах від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 11.03.2015 року по справі № 6-21цс15 висловив правову позицію, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Конституційний Суд України в п. 2.1 рішення від 19.09.2012 року № 17-рп/2012 по справі № 1-8/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України зазначив, що рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннямиСімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до вимог законодавства діє презумпція набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а в разі виникнення спору сторона, яка заперечує факт придбання такого майна у спільну власність, повинна довести належними та допустимими доказами його набуття за особисті кошти. Згідно до ч.4 ст. 140 ГК України джерелами формування майна субєктів господарювання, в тому числі є придбання майна інших субєктів, інші джерела, не заборонені законом. Майновий стан субєкта господарювання, яким відповідно до ст. 3 ГК України є фізична особа-підприємець, визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобовязань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону (ч.1 ст. 145 ГК України). Судові витрати підлягають до стягнення на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 5, 16 ЦК України, ст.ст. 22, 24 КпШС України, ст.ст. 60, 63, 65, 69, 70 СК України, 120 ЗК України,

Outcome: approved