Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька, в якому просила виключити із актового запису №9 від 25 січня 2018 року про народження [INFO] [PERSON], відомості про батьківство [PERSON], [INFO]. В судове засідання від позивачки надійшла письмова заява,в якій вона вимоги позовної заяви підтримала,просить справу слухати у її відсутність. Відповідачем в судове засідання подано заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій він зазначив, що позов визнає і не заперечує щодо його задоволення щодо дитини [PERSON],[INFO]. Розглянувши матеріали справи,ознайомившись з письмовими заявами позивачки та відповідача, проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення позивачки,та додані сторонами матеріали , оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 18 лютого 2011 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом ДРАЦС Городенківського районним управлінням юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 6. В шлюбі народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано ( а.с.7-8). З травня 2016 року позивачка почала зустрічатися з [PERSON] та через деякий час фактично стали проживати разом як сім'я. [INFO] у позивачки народився син [PERSON] ( а.с.6), тобто рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 15 травня 2017 року, а син народився через вісім місяців після розірвання шлюбу. На підставі заяви [PERSON], завіреної Чортовецькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області від 02.02.2018 року, останній засвідчив визнання свого батьківства стосовно [PERSON], [INFO] народження (а.с. 11). Частиною 3 ст. 122 Сімейного кодексу України передбачено, що подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір'ю дитини заяви про визнання батьківства. Позивачка з певних об'єктивних причин не мала можливості зв'язатися з відповідачем, а тому була позбавлена можливості подати в органи РАЦС у визначений законом строк заяву про невизнання дитини, у зв'язку з чим відділом ДРАЦС було здійснено державну реєстрацію народження дитини. З матеріалів позовної заяви випливає, що відповідач не являється біологічним батьком [PERSON], [INFO]. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву,в якому підтверджує, що не є біологічним батьком дитини [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Сімейного кодексу України (далі СК України), дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоровя про народження дружиною дитини. Частиною 2 статті 136 СК України встановлено, що у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 , оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень ст.136 СК України, шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить 1 рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Так, у відповідності до аналізу Верховного Суду щодо застосування ст.16 ЦК України зазначено, що при подачі позову, позивач самостійно обирає спосіб захисту, які передбачені ст.16 ЦК України. А у відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.12 ЦПК України в ред.2017 р. кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористались своїм правом в повному обсязі. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, а також правам інших осіб, а відтак, позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. ст. 122 , 136 Сімейного Кодксу України, п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 ,

Outcome: approved