Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю в порядку спадкування, посилаючись на те, що вона 28 вересня 2004 року уклала шлюб з [PERSON]. Від даного шлюбу у них народилася донька і вони разом проживали у [INFO]. 21 серпня 2004 року її померлий чоловік [PERSON], як суб»єкт підприємницької діяльності придбав у [PERSON] нежитлове приміщення (частину підвального приміщення), розташованого в будинку № 23 по вулиці Азовстальській в м.Маріуполі, що знаходиться поряд з квартирою в якій вони проживали. 26 серпня 2014 року її чоловік помер і вона звернулася до державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після його смерті. Як з'ясувалося, підвальне приміщення, яким більше 10 років користувалася їх сімя і яким вона продовжує користуватися протягом 11 років було передано у власність її чоловікові відповідачем [PERSON] за договором № 21/08 з актом передачі 21.08.2004 року, проте такий договір не було посвідчено нотаріально, оскільки [PERSON] відмовився від такого посвідчення, вважаючи що посвідчення договору печатками суб»єктів підприємницької діяльності є достатнім. Вони використовували вказане приміщення більше 10 років, підтримували його в належному стані, оплачували за його користування комунальні послуги і вважали його своєю власністю, претензій чи інших прав протягом 11 років на це приміщення ніхто не предявляв та не предявляє. За життя її чоловік звернутався до Маріупольського БТІ з заявою про виготовлення технічного паспорту на вказане приміщення і 02.09.2013 року такий технічний паспорт на його імя було видано. Проте, на цей час вона не має змоги прийняти в спадщину вказане приміщення, оскільки договір передачі у власність її чоловіка був укладений з порушенням закону. Тому просить суд визнати за нею в порядку спадкування право власності за набувальною давністю на 6/100 нежитлового приміщення після смерті її чоловіка [PERSON] Позивачка [PERSON] на розгляд справи до суду не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги повністю підтримує, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просить задовольнити позов повністю. Представник позивачки [PERSON] при розгляді справи в суді підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] на розгляд справи не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність та письмовий відгук, в якому вказав про те, що позовні вимоги [PERSON] визнає повністю і не заперечує проти їх задоволення. Він дійсно продав спірне приміщення в 2004 році [PERSON], яким користується [PERSON] по даний час з метою господарських потреб. Посвідчувати договір купівлі-продажу нотаріально він не хотів, так як діяв як суб»єкт підприємницької діяльності і посвідчив його печаткою. Заслухавши пояснення представника позивачки, свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 серпня 2004 року за № 21/08 між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, за яким відповідач передав у власність [PERSON] розташоване під 80 -ти квартирним житловим будинком №23 по вулиці Азовстальській в місті Маріуполі Донецької області, приміщення (повне господарське володіння), а саме - приміщення загальною площею 266 кв.м., що становить 6/100 ідеальної площі (а.с.9). Вказаний договір підписано суб»єктами підприємницької діяльності [PERSON] та [PERSON] з посвідченням їх печатками. Також сторони визначили вартість вказаного нежитлового приміщення в розмірі 20 000 грн. (а.с.21). [PERSON] здійснив розрахунок за придбане ним у власність приміщення. На підставі акту № 21/08/04 від 21 серпня 2004 року передачі в постійне користування (повне господарське відання) [PERSON] прийнято у власність від [PERSON] вказане приміщення (а.с.10). При цьому, як встановлено судом при розгляді справи нежитлове приміщення загальною площею 266 кв.м., що становить 6/100 ідеальної площі по вулиці Азовстальській, 23 в місті Маріуполі Донецької області перебували у власності [PERSON] на підставі договору № 20/08 від 20 серпня 2004 року про передачу у власність йому таких приміщень від ТОВ «КОКСОХІМТЕПЛОМОНТАЖ», діяльність якого згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців припинена 27 грудня 2012 року на підставі рішення суду про визнання банкрутом (а.с.36-38,52-55). 02 вересня 2013 року [PERSON] Маріупольським бюро технічної інвентаризації видано технічний паспорт на нежитлове приміщення 6/100, по вулиці Азовстальській, № 23 в місті Маріуполі Донецької області (а.с.11-14). Позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому з 28 вересня 2004 року шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-НО №245630, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Маріуполя Донецької області, актовий запис № 246 (а.с.7). [PERSON] помер 26 серпня 2014 року, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області зроблено актовий запис № 1153 та видано відповідне свідоцтво про смерть серії І НО № 799562 (а.с.8). Відповідно до Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 28.05.2015 року на майно, яке залишилося після смерті [PERSON], померлого 26 серпня 2014 року - 22 січня 2015 року заведено спадкову справу. А 09 вересня 2015 року нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/100 частини нежилого приміщення № 81 загальною площею 59,4 кв.м., в будинку № 23 по вулиці Азовстальській в місті Маріуполі на ім»я доньки [PERSON], в тому числі з урахуванням 1/3 частини майна від якого відмовилася дружина [PERSON] та 1/3 від якої відмовилася мати [PERSON] (а.с.57-59). На підтвердження володіння, користування та проведення ремонтних робіт в спірному нежитловому приміщенні (6/100) ідеальної площі по вулиці Азовстальській, №23 в місті Маріуполі Донецької області [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON], позивачкою надано суду копії договору про ціну ремонту від 24 січня 2005 року з квитанціями про оплату на суму 87 063 грн., копію договору про ціну ремонту від 11 травня 2005 року на суму 83 346,77 грн., копію договору від 11 жовтня 2004 року на суму 302 015,07 грн., копію договору про ціну ремонту від 26 листопада 2007 року на суму 28 538,12 грн., копію договору від 17 січня 2009 року на суму 37270,04 грн., копії рахунків-фактури та товарних чеків про придбання та оплату будівельних матеріалів (а.с.61-82). Допитані при розгляді справи свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що позивачка [PERSON] та її померлий чоловік користувалися і продовжує користуватися позивачка більше 10 років напівпідвальним приміщенням по вулиці Азовстальській, № 23 в місті Маріуполі, ще за життя чоловіка облаштовували його, проводили в ньому ремонт, придбавали будівельні матеріали. Це приміщення купував померлий чоловік позивачки для побутових потреб сім»ї. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] суд виходить з того, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за первісними і похідними підставами. За первісними підставами право власності виникає вперше або незалежно від волі попередніх власників в тому числі і за набувальною давністю (стаття 344 ЦК). За похідними підставами право власності виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини, спадкування за законом і за заповітом). Позивач, звертаючись до суду із позовом, може скористатись конкретним способом захисту свого порушеного права, який визначений статтею 16 ЦК, або договором чи спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема - визнання права. З огляду на ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За роз»ясненнями наданими в п.9 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п.13 вказаної Постанови, можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що право власності за набувальною давністю належить до числа таких субєктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності. Тому, виходячи зі змісту ст.344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинна довести саме позивачка [PERSON] (ч.1 ст.60 ЦПК України), є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). При цьому, суд враховує той факт, що право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Позов про право власності за давністю володіння не може предявити особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо. Такий володілець завжди знає похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу право власності чи речове право іншої особи. При розгляді справи судом достовірно встановлений та підтверджений наданими позивачкою доказами факт відкритості володіння, давність володіння та безперервність володіння нежитловим приміщення 6/100 частки, по вулиці Азовстальській, 23 в місті Маріуполі Донецької області, як [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON] за його життя, так і позивачкою після його смерті. Однак розглядаючи вимоги [PERSON] суд вважає, що нею не доведено такої обставини як добросовісність володіння таким майном, зокрема того факту, що при заволодінні чужим майном як вона, так і її померлий чоловік не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності. Більш того, володіли спірним майном за волею [PERSON] Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність договору № 21/08 від 21 серпня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], хоча і не посвідченого нотаріально, визнання [PERSON] того факту, що дійсно він продав спірне приміщення [PERSON] в 2004 році, суд вважає таким, що виключає застосування набувальної давності. Також суд звертає увагу на той факт, що відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом при розгляді справи не виникло право власності на спірне приміщення і в померлого чоловіка [PERSON] ще за його життя на підставі укладеного договору з відповідачем, так як право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (частина 3 статті 334 ЦК). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що так як позивачкою [PERSON] в ході судового розгляду не було доведено суду наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, які передбачені ст.344 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог. Крім цього, набуття спадкових прав та їх оформлення шляхом визнання права власності за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України не передбачено. При цьому суд зазначає, що сам по собі факт визнання позову відповідачем [PERSON] за наявності того, що таке визнання суперечить закону не може бути підставою для задоволення позову. На підставі ст.ст.3,16,328,334,344,1216,1218 Цивільного кодексу України, ст.ст.3,10,11,60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed