Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Благоєвської сільської ради Іванівського району Одеської області в якій просила визнати за нею право власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 травня 2014 року померла її мати [PERSON]. При цьому позивач вказує, що після смерті матері відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 9,18 га, наданої для ведення товарного сільського господарського виробництва, розташованої на території Благоївської сільської ради Іванівського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ОД №088602, виданого Благоївською сільською радою Іванівського району Одеської (далі земельна ділянка 1), акт на земельну ділянку 1 зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю №442; земельну ділянку площею 8,87 га, наданої для ведення товарного сільського господарського виробництва, розташованої на території Благоївської сільської ради Іванівського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Іванівською державною нотаріальною конторою від 14 червня 2002 року (далі земельна ділянка 2), та зареєстровано в реєстрі №1245. Звернувшись до Іванівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку 2 не може, так як нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельні ділянку 2 на імя [PERSON]. Виходячи з вищенаведеного позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку 2, в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року [PERSON], [PERSON] залучено до участі у справі як співвідповідачів. Позивач в судове засідання не зявилася надала до суду заяву в якій просила задовольнити позовні вимоги та розглядати справу у її відсутність. Відповідачі в судове засідання не зявилися про причини своєї неявки суд не повідомили, проте надали до суду заяви в яких зазначили, що позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення, просять розглядати справу у їх відсутність. Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В абзаці 3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В абзаці 2, 3 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють правовідносини у справі до судового розгляду» пленум розяснив, що у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. В абзаці 6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» пленум розяснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Вирішуючи питання про норми матеріального права, суд застосовує нормативно-правові акти, що діяли на час відкриття спадщини, та виходив з такого. Виходячи з ст.16 ЦК України суд може визнати право особи або захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). З ч.2, 3 ст.1225 ЦК України вбачається, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ч.1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Вирішуючи справу

Outcome: approved