Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] діючого в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого державним підприємством «Житловик» 12 квітня 1993 року, зареєстрованому в БТІ м.Маріуполя 27 травня 1994 року належала двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 36,4 кв.м., житловою - 25,3 кв.м. 14 серпня 2008 року вона уклала договір дарування даної квартири зі своєю донькою [PERSON], посвідчений Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою. Однак вказаний договір був укладений фіктивно, без наміру створити правові наслідки, які ним обумовлювалися, тобто в їх діях відсутня головна ознака договору - направленність на встановлення, зміну, припинення цивільних правовідносин. В квартирі вона завжди проживала і проживає по цей день сама, крім доньки інших дітей у неї немає. Її донька проживала в Россії п.Дагомис Лазарівського району м.Сочі Краснодарського краю, була забезпечена житлом, так як на праві приватної власності їй належав будинок, в якому вона постійно проживала разом зі своєю донькою [PERSON], 1996 року народження, а до неї приїздила в гості один раз в рік, надавала їй допомогу. В період з травня по серпень 2008 року до неї в квартиру почали приходити віруючі із секти «Свідки Ієгови», приносили свої брошури і дивлячись на її вік, стан здоров»я, а вона часто хворіла, стали пропонувати свою допомогу взамін передачі нею у їх власність своєї квартири. Їх прохання були наполегливими і вона почала хвилюватися за свою власність та безпеку, так як чула про те, що після передачі у власність свого майна, взамін допомоги похилі люди зіткалися з проблемами і були позбавлені житла. За порадою своєї невістки, [PERSON] і порадившись з донькою вони вирішили, що вона оформить договір дарування квартири на їм»я доньки, з метою уникнути небажаних наслідків і обмежити себе від осіб, які нібито хотіли їй допомогти, доглянути. Після укладення договору її донька залишила їй його копію для того, щоб вона могла пред»явити особам, які приходили до неї і поїхала до себе додому. Оригінал технічного паспорту на квартиру залишився у неї. І з того часу віруючі припинили ходити до неї, вона показала їм копію договору і вони втратили інтерес до неї. Вона ж продовжувала проживати в своїй квартирі, оплачувала комунальні послуги. Таким чином вони з донькою укладаючи договір дарування квартири за взаємною домовленістю досягли тієї мети, яку бажали досягти. Майно вона не передавла доньці, бо в цьому не було потреби, так як у доньки був свій будинок і проживала вона в Россії, тобто між ними був укладений договір дарування виключно для юридичної зміни власника майна, що гарантувало його збереження. Її донька знала з якою метою укладається договір і хоча юридично вона і стала власником квартири, однак ніколи нею не розпоряджалася. Фіктивність спірного договору підтверджується також тим, що ніякого іншого житла у неї немає, тому вона не могла свідомо позбавити себе своєї власності. [INFO] її донька у віці 51 року померла, про що вона як мати не могла і думати. Їй же 81 рік, ніякого іншого житла вона не має. Після смерті доньки відкрилася спадщина у вигляді даної квартири, спадкоємцями доньки є її донька [PERSON] і відповідач [PERSON] Про порушення свого права вона дізналася в серпні 2013 року після смерті доньки, коли відповідач [PERSON] заявив про свої спадкові права після її смерті. Враховуючи ту обставину, що договір дарування квартири був укладений між ними з донькою фіктивно за взаємною згодою без наміру створити правові наслідки, то вона просить суд поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] посвідчений Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3088, зареєтрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 01 серпня 2008 року та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. На розгляд справи до суду позивачка [PERSON] не з»явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. При розгляді справи представники позивачки [PERSON]та [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] діючий в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON]. на розгляд справи до суду не з»явився, надавши суду письмову завяву про розгляд справи в його відсутність. Не заперечував проти задоволення позову та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Надав суду телеграму, в якій повідомив, що проживає в Росії, в зв»язку з війною і забороною кордону приїхати не може. Раніше телеграмою повідомляв про те, що заперечує проти розгляду справи в його відсутність, від усієї спадщини він не відмовляється. Представник третьої особи - Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори на розгляд справи до суду не з»явився, надавши суду письмову завяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 14 серпня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким позивачка подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] Договір посвідчений Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою (а.с.15). При цьому як свідчить п.7 договору сторони підтвердили в ньому, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі,умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Договір не носить характер фіктивного та удаваного правочину. При цьому дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (а.с.15). [INFO] [PERSON] померла (а.с.16). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON]. та [PERSON] пояснили суду, що позивачка є особою похилого віку, проживає і проживала сама. Її померла донька [PERSON] мала власний будинок і проживає в Росії. В 2008 році до позивачки почали приходи віруючі люди і пропонували їй свій догляд взамін на передачу квартири. Тоді за порадою [PERSON] вона подарувала свою квартиру доньці, і ті люди припинили приходити до неї. Насправді ж донька ніколи не проживала в її квартирі, не оплачувала комунальні послуги, та й взагалі їй ця квартира була непотрібно. Померла [PERSON] спочатку мала одного чоловіка з яким не перебувала у шлюбі та має доньку, потім зареєструвала шлюб з іншим чоловіком. Після її смерті виникли спори за її спадщину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч.ч.1,4 ст.722 ЦК України). З п.10 спірного договору видно, що обдарована [PERSON] засвідчила про те, що вона прийняла дарунок. Прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Зазначене свідчить про те, що у встановленому ч.ч.1,4 ст.722 ЦК України порядку [PERSON] прийняла дарунок. Відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. В день укладення договору дарування донька позивачки [PERSON] зареєструвала своє право власності на квартиру, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 серпня 2008 року (а.с.14). Таким чином, на підставі укладеного договору дарування у [PERSON] виникло право власності на набуту за цим договором квартиру в установленому законом порядку, а договір вважається виконаним. За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.234 цього кодексу, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має наметі встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Як роз'яснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Проте, суд вважає, що позивачка доказів того, що в момент вчинення договору дарування у сторін договору були відсутні наміри створити юридичні наслідки суду не надала. Для визнання договору дарування фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива обом сторонам договору. Якщо одна сторона діяла «про людське око», а інша мала на меті досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Суд критично відноситься до показань свідків, які перебувають у близьких стосунках з позивачкою, так як вони спростовуються письмовими доказами по справі. Більш того про відсутність ознак фіктивності спірного договору зі сторони позивачки свідчить той факт, що до суду вона звертається тільки після смерті доньки, коли у чоловіків померлої, один з яких перебував у зареєстрованому шлюбі з нею, а інший не перебував та єдиної неповнолітньої онуки виникає спір щодо спадщини [PERSON] Разом з цим відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою подано позов до суду з пропуском строку позовної давності. Згідно ст.267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи конкретні обставини справи, той факт, що позивачка є особою похилого віку, необізнаною в законодавстві, що є поважними причинами, а також відсутність з боку відповідачів заяв про застосування строку позовної давності, суд вважає за можливе поновити їй пропущений строк позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed