Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 07 квітня 2016 року між ними було укладено шлюб, від якого мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] ; на протязі останнього року їх сімейне життя погіршилось через розбіжність характерів, між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати, залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити, наполягаючи на розірванні шлюбу, оскільки близько трьох років вони як подружжя не проживають, чоловік періодично приходить лише для спілкування з дитиною, наданий судом час для примирення не дав позитивного результату. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, оскільки понад два роки вони як подружжя не проживають й дружина не бажає зберегти шлюб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 07 квітня 2016 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Конотопу Конотопського міськрайонного управління юстиції у Сумській області за актовим записом №102. Від даного шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована з батьками, але фактично проживає з матір`ю. Близько трьох років сторони подружніх стосунків не підтримують, спільних інтересів не мають, ведуть окреме господарство, примиритися не бажають, наданим судом часом не скористались для збереження шлюбу, обоє наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дитини, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved