Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 вересня 2016 року в м. Макіївка помер її батько [PERSON], [INFO], про що свідчить лікарське свідоцтво про смерть ДНР № 402 та свідоцтво про смерть ДНР № 042118. Звернулася із заявою до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з проханням зареєструвати смерть батька та видати свідоцтво про смерть, на що було відмовлено, оскільки необхідно надати документи, передбачені ч.1 ст. 17 ЗУ «Про акти цивільного стану» - документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоровя або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне для належної державної реєстрації смерті батька. Також в даний час не має можливості реалізувати своє права по отриманню допомоги на поховання. Просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], громадянина України, уродженця [INFO], який був зареєстрований за адресою: [INFO], визнавши датою його смерті 22 вересня 2016 року, місце смерті- м. Макіївка Донецької області, Україна. Заявник [PERSON] у судове засідання не зявилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Вимоги заяви підтримує. Представник [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань не надійшло. Проаналізувавши в сукупності представлені в справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Як вбачається з копії паспорту [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 5-6) Як вбачається з копії свідоцтва про народження І-ЯР № 584394 [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON] (а.с. 10). Факт смерті [PERSON], [INFO], підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 402 від 22 вересня 2016 року, видане Центром Первинної медико-санітарної допомоги № 3 м. Макіївки та довідкою про причину смерті № 402 від 22 вересня 2016 року (а.с.8 ). Як вбачається з відмови у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 15.18-60-3058 від 20.11.2017 року в державній реєстрації смерті [PERSON], який помер 22.09.2016 року було відмовлено, натомість роз'яснено, що для зазначеної реєстрації необхідно надати лікарське свідоцтво про смерть встановленого Міністерства охорони здоровя України зразка, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час (а.с.9). Таким чином, факт смерті [PERSON] підтверджується наданими суду доказами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вищевказані документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016 року щодо застосування частини першої статті 257-1 ЦПК України, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, Грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справу порядку статті 257-1 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved