Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позові вказала, що в період з 27.09.2008 року до 09.12.2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Фактично шлюбні відносини між ними припинилися в жовтні 2010 року. Від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з матірю та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, не спілкується з дитиною, участь у житті та утриманні доньки не бере. Позивач має намір\~ з метою забезпечення відпочинку та розширення світогляду дитини організувати відпочинок доньки в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя. З вказаною метою позивач неодноразово з верталася до відповідача та його матері з проханням надати нотаріально завірений дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки за кордон, однак, такі прохання [PERSON] залишив без відповіді та задоволення, без жодних вагомих аргументів на обґрунтування відмови в оформленні документів. Позивач зазначає, що виїзд дитини за кордон не повязаний з виїздом на постійне місце проживання разом з матірю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому жодним чином не порушить прав батька на участь у вихованні дитини. Позивач [PERSON] прохає суд: 1) надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька, [PERSON], до повноліття дитини; 2) дозволити їй, або її офіційному представнику, без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, зокрема до країн Шенгенської угоди, Турецької республіки та Арабської республіки Єгипет, до досягнення нею шістнадцятирічного віку. В судове засідання позивач, [PERSON], та її представник не зявилися. Представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечують. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання у відповідності до ст.128 ЦПК України. На підставі ст.223 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до положень ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації направила на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі свого представника, покладаються на рішення суду. \~ Зясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач по справі, [PERSON], та відповідач по справі, [PERSON], 27 вересня 2008 року зареєстрували шлюб між собою, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Дарницького районного суду від 09 грудня 2011 року вказаний шлюб розірвано. /а.с.7, 9/ Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. /а.с.8/ З витягів з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання вбачається, що дитина проживає разом з матірю [ADDRESS]. /а.с.15, 30/ Відповідно до ч.1 ст.157 СК України (як в редакції на момент розгляду справи, так і в редакції на момент звернення з позовом) питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною пятою цієї статті. Відповідно до ч.5 ст.157 СК України (в редакції, яка діяла на момент звернення з позовною заявою) той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Позивач, [PERSON] стверджує в позовній заяві про те, що батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обовязків та матеріальної допомоги донці не надає. При цьому, жодних відомостей про можливе стягнення аліментів з відповідача та про можливу наявну заборгованість з виконання аліментних зобовязань, [PERSON] не надала. Водночас, наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, надала б позивачці можливість самостійно вирішити питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України. З наданих копій поштових повідомлень випливає, що [PERSON] 28.02.2018 направила на імя відповідача, за адресою: вул.Пушкінська, 23, с Березівка Лубенського району Полтавської області, лист з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон дитини, однак вказане відправлення повернулося без вручення з поміткою «за зазначеною адресою не проживає». /а.с.10,11/ Аналогічне відправлення позивач направила за вказаною адресою на імя [PERSON], яка його отримала. /а.с.12/ Водночас, згідно довідки про реєстрацію місця проживання, наданої виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [INFO]. /а.с.68/ Тобто, назва вулиці, за якою зареєстрований відповідач (вул.Пушкіна) відрізняється від назви вулиці, зазначеної позивачкою при направленні на імя [PERSON] листа з проханням про надання дозволу на виїзд дитини (вул.Пушкінська). За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач вжила належних заходів щодо спільного вирішення з батьком дитини питання про виїзд доньки за кордон, та що батько дитини відмовив у наданні такого дозволу. Що стосується, наданого позивачкою скріншоту відправленого повідомлення на імя «Сергей Шумейко» з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон, то вказаний доказ не відповідає критеріям ст.77 ЦПК України щодо належності доказів, оскільки не дає змоги достеменно ідентифікувати особу відправника повідомлення, особу отримувача повідомлення. На додачу, текст самого повідомлення відображений неповно, є неконкретизованим, не містить інформації щодо періоду виїзду за кордон, країни, до якої планується виїзд, незрозуміло чи надана відповідь на дане повідомлення. /а.с.13/ Крім того, суд звертає увагу позивачки, що ч.5 ст.157 СК України в редакції на момент розгляду справи (в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018) передбачає можливість самостійного вирішення питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, тим з батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини. Також, зазначена норма передбачає за певних умов можливість самостійного вирішення питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що перевищує один місяць, тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини. Отже, за наявності вказаних обставин позивачка наразі не позбавлена можливості самостійно вирішувати питання щодо виїзду дитини за кордон. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно правової позиції, викладеної в постанові [PERSON] Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 712/10623/17 Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Натомість, позивачка в своєму позові заявила дві неузгодженні між собою вимоги: про надання дозволу на виїзд дитини за кордон до досягнення нею повноліття, та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку. Позивачка не зазначила конкретно початок та закінчення періоду, на який прохає надати дозвіл на виїзд дитини, не довела, що надання дозволу на виїзд на такий тривалий період відповідатиме найкращим інтересам дитини. Враховуючи наведені обставини, суд не знаходить підстав для задоволення заявленого позову. Сплачений судовий збір слід покласти на позивача відповідно до положення ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed