Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] треті особи: Приватний нотаріус КМНО Красій В.Я., [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, в якій просить суд визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], посвідчений 08 травня 2003 року Приватним нотаріусом КМНО Красієм В.Я., зареєстрований в реєстрі за № 625 та укладений між [PERSON] та [PERSON]. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 29 травня 1997 року [PERSON] купив спірну квартиру [ADDRESS] на своє ім'я. 28 травня 2002 року третя особа [PERSON] подарував вказану квартиру своїй тещі - [PERSON] з умовою, що обдарована в майбутньому заповідатиме квартиру [ADDRESS] своїй доньці - [PERSON]. Домовленість між [PERSON] та [PERSON] відбулась. [PERSON] є громадянином держави Ізраїль, де в більшості часу він проживає зі своєю дружиною. 15 серпня 2002 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що копія свідоцтва про шлюб додається. [PERSON] з [PERSON] створивши сім'ю почали сумісно проживати і вести спільне господарство за адресою спірної квартири. З врахуванням того, що [PERSON] та [PERSON] приїздили до України досить часто, допомагали [PERSON] матеріально і фізично, думка не закрадувалась про те, що [PERSON] могла б подарувати квартиру чи заповідати належну їй на праві власності квартиру кому не-небудь іншому окрім своєї дної доньки. [INFO] померла [PERSON] і відкрилась спадщина на вказану спірну квартиру. [PERSON] вважаючи себе єдиною спадкоємицею за заповітом на всю квартиру звернулась до нотаріальної контори, де їй повідомили, що спадкова справа вже відкрита приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кирилюк Оленою Юріївною і що заяву про прийняття спадщини подав чоловік [PERSON] - [PERSON]. Після отриманої інформації [PERSON] через свого представника звернулась до нотаріуса Кирилюк О.Ю. із заявою про прийняття спадщини, яка повідомила, що померла залишила заповіт на [PERSON], але тільки на 2/3 частини квартири [ADDRESS], а 1/3 частина квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.05.2003 року. І так, тільки в травні 2014 року [PERSON] стало відомо про наявність договору дарування 1/3 частини квартири від 08.05.2003 року, укладеного між її матір'ю та [PERSON], з яким позивач не погоджується і вважає за необхідність звернутись до суду із позовом про визнання його недійсним. Після звернення до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини у травні 2014 року [PERSON] зустрілась з [PERSON] у спірній квартирі з метою вияснити про обставини укладення договору, про те чи підписувала [PERSON] особисто договір дарування від 08.05.2003 року в графі «Дарувальник» і чому в заповіті від 04.05.2007 року вказано 2/3 частини квартири, замість квартири в цілому і саме головне по якій причині [PERSON] ні разу не сказала своїй доньці [PERSON] про наявність договору дарування від 08.05.2003 року і про заповіт на квартиру, із якого вбачається порушення домовленостей з [PERSON], який спірну квартиру купив за власні кошти і подарував тещі тільки за умов, що квартира за заповітом перейде в повному обсязі у власність до доньки [PERSON] [PERSON] у розмові з [PERSON] у травні 2014 році не бажав уточняти за яких підстав написала [PERSON] заповіт на свою доньку тільки на 2/3 частини квартири [ADDRESS] і не бажав стверджувати про те, що саме [PERSON] підписувала договір дарування 1/3 частини квартири 08 травня 2003 року з боку дарувальника. Таким чином, позивач посилається на те, що спірний договір дарування від 08.05.2003 року було укладено під впливом обману. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково надав пояснення викладені в змісті позовної заяви, просив суд позовні вимоги задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, що долучені до матеріалів справи,в яких просили відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Третя особа Приватний нотаріус КМНО Красій В.Я. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до п.п. 1, 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. З наведеного вбачається, що в даному випадку застосуванню підлягають положення ЦК УРСР, що був чинним на час укладення спірного договору дарування. Судом встановлено, що 08 травня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Красієм В.Я., зареєстрований в реєстрі за № 625. Квартира [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 28 травня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі під № 3205, посвідчений Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 17 грудня 2013 року, рідна мати позивача по справі [PERSON] померла [INFO], про що було здійснено актовий запис № 1618. В подальшому відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. Після чого, [PERSON] вважаючи себе єдиною спадкоємицею за заповітом на всю квартиру звернулась до нотаріальної контори, де їй звідомили, що спадкова справа вже відкрита приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кирилюк Оленою Юріївною і що заяву про прийняття спадщини подав чоловік [PERSON] - [PERSON]. Після отриманої інформації [PERSON] через свого представника звернулась до нотаріуса Кирилюк О.Ю. із заявою про прийняття спадщини, яка повідомила, що померла залишила заповіт на [PERSON], але тільки на 2/3 частини квартири [ADDRESS], а 1/3 частина квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.05.2003 року. Відповідно до заповіту від 24 травня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3588, посвідчений Приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., [PERSON] заповіла [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS]. 21 травня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/26917/14-ц, визнано за [PERSON] право власності на обов'язкову частку у спадщині після померлої [INFO] [PERSON] на 1/6 частини квартири [ADDRESS]. Дане рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року залишено без змін, та набрало законної сили. Відповідно до статей 244 та 227 Цивільного кодексу УРСР, в редакції на 03.10.1999 року, передбачено, що договір дарування повинен бути нотаріально посвідчений, крім того, така угода підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У випадку якщо зазначені вище вимоги не дотримані, то така угода є недійсною. (Статті 47, 48 Цивільного кодексу УРСР, в редакції на 03.10.1999 року). Стаття 243 ЦК УРСР передбачала , що за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність . Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Стаття 59 Цивільного кодексу УРСР, в редакції на 03.10.1999 року, передбачає, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Відповідно до вимог пункту 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 p. N 18/5, в редакції, що діяла станом на червень 2003 року (надалі - Інструкція), усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Запис нотаріальної дії в реєстр провадиться тільки після того, як посвідчувальний напис на документі або документ, що видається нотаріусом, ним підписані. Таким чином, оспорюваний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, крім того [PERSON] мешкала в спірній квартирі на день смерті, було присутнє її волевиявлення, остання не визнавалаль недієздатною та повністю усвідомлювала наслідки своїх дій. Крім того, договір дарування між [PERSON] та [PERSON] був належним чином зареєстрований, у відповідності до норм законодавства, що регулювало питання реєстрації права власності станом на 2003 рік («Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затверджений наказом МЮУ № 7/5 від 07 лютого 2002 року). Нотаріус, як державний реєстратор, проводить державну реєстрацію права власності тільки того нерухомого майна, яке було належним чином зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності. Як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус Красій В.Я. дотримався зазначених вимог законодавства при реєстрації договору дарування . Судом встановлено, 08.05.2013 р. при посвідченні договору дарування спірної 1/3 частини квартири [ADDRESS] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красієм В.Я., зареєстровано даний договір в реєстрі за № 625. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Встановлено , що позивач на момент укладення спірного договору дарування квартири в 2003 р. не була власником цього майна, однак на даний час є спадкоємцем померлої, яка, як в встановлено судом у встановлений законом шестимісячний строк, звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу про прийняття спадщини, що залишилась після смерті її матері. Згідно до приписів ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України. З огляду на те, що з позовною заявою про визнання договору недійсним, який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Красієм В.Я., зареєстрований в реєстрі за № 625, позивач звернулася лише у лютому 2017 року, а оспорюваний договір був укладений 08.05.2003 року, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки суду не було надано доказів того, що відповідний термін порушений позивачем з поважних причин. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] треті особи : Приватний нотаріус КМНО Красій В.Я., [PERSON] про визнання недійсним договору дарування - задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed