Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання 2/3 часток квартири [ADDRESS] її особистою власністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11 травня 2001 року, якій 8 березня 2005 року було об`явлено розірваним за рішенням загального суду першої інстанції м. Соллентюна країни Швеції і оскільки зареєструвати розірвання шлюбу в Україні на підставі означеного рішення чинним законодавством не було передбачено, то вона звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, яким 07 березня 2007 року було винесено рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Також позивач посилалася на те, що вже після об`явлення шлюбу розірваним, за рішенням загального суду першої інстанції м. Соллентюна країни Швеції, вона 15 травня 2006 року купила 2/3 частини квартири [ADDRESS] і тому, яка є її особистою власністю, але розпорядитися нею вона не може, оскільки згідно до чинного законодавства України частка квартири придбана у шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач в судове засідання не з`явилася, від її представника адвоката Бузової Т.Г. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. На задоволенні позову наполягають. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , 11 травня 2001 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , яке було видане Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї. Рішенням загального суду першої інстанції м. Соллентюна країни Швеції, яке було засвідчено апостилем, по справі № Т 412-05 8 березня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було об`явлено розірваним. 07 березня 2007 року за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На підставі рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 13 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області в книзі реєстрації розірвань шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 94, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Прізвище після розірвання шлюбу не змінювала та залишилася на прізвищі [PERSON] . 16 травня 2007 року [PERSON] , зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 199, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке було видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управляння юстиції в Одеській області. 15 травня 2006 року позивачка купила 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна, якій було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу І.М.Лічман та зареєстровано в реєстрі за № 6558 і право власності на 2/3 часток квартири було зареєстровано в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом виданим 15 травня 2006 року КП «БТІ та РОН». Згідно частини шостої статті 57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду 07 березня 2007 року Одеської області, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, було встановлено, що сторони однією сім`єю не проживають на протязі двох років. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки сторони не проживали у шлюбі з 8 березня 2005 року, коли шлюб за рішенням загального суду першої інстанції м. Соллентюна країни Швеції між позивачем та відповідачем було об`явлено розірваним, а 2/3 частин квартири [ADDRESS] позивачка купила 15 травня 2006 року, то означене майно, може бути визнано її особистою власністю. Відповідно до ч. 1, 5ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини.

Outcome: approved