Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] . Вищевказаний спірний будинок був побудований її батьками [PERSON] та [PERSON] за час спільного шлюбу, а тому вважає, що він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після смерті матері [PERSON] спадщину прийняла позивач шляхом вступу в управління і володінням спадковим майном померлої відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, яка постійно була зареєстрована та проживала у вищевказаному будинку. Окрім того після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік, а батько відповідача [PERSON] шляхом вступу в управління і володінням спадковим майном померлої, який постійно був зареєстрований та проживав у вищевказаному будинку та [PERSON] , дочка померлої [PERSON] шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном померлої, оскільки розпорядилася майном та предметами домашнього вжитку спадкодавця. 06 лютого 2018 року позивач дізналася, що її батько [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірний будинок. Позивач звернулася до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] матері [PERSON] , однак, нотаріус постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовив їй у його видачі в зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спірне будинковолодіння. Тому звернулася до суду з даною позовною заявою та просила встановити факт прийняття спадщини після смерті [INFO] матері [PERSON] шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном на підставі ст. 549 ЦК УРСР та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , оскільки позбавлена можливості в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. 04 квітня 2018 року [PERSON] , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що прийняла спадщину після смерті матері, а відтак заявила самостійні вимоги щодо предмету спору. [PERSON] зазначала, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті протягом декількох тижнів вона взяла деякі її речі, якими користується до сьогоднішнього дня. Із позивачем по справі вони у квітні-травні 1988 року зробили косметичний ремонт будинку, а саме побілили та покрасили його, а тому вважає себе такою, що прийняла спадщину шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном померлої. Спірний будинок був побудований спільними зусиллями та за спільні кошти їх батьків, а відтак вважає, що будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя . Тобто, після смерті матері [PERSON] , відкрилася спадщина на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] . У лютому 2018 року вона та її сестра [PERSON] , позивач по справі, дізналися, що їх батько зареєстрував право власності на спірний будинок. [PERSON] звернулася до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] матері [PERSON] , однак, нотаріус постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовив їй у його видачі в зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини. Тому звернулася до суду з даною позовною заявою та просила встановити факт прийняття спадщини після смерті [INFO] матері [PERSON] шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном на підставі ст. 549 ЦК УРСР та визнати за нею право власності в прядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , оскільки позбавлена можливості в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідач [PERSON] направив суду відзив в якому зазначив, що дійсно [INFO] померла його дружина [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинковолодіння в [ADDRESS] . Він та його дочки, позивач по справі та третя особа були спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] на 1/2 частину будинку, як спільного майна подружжя, який вони разом із дружиною побудували. Спірний будинок на день смерті дружини був недобудований та облаштований. Відповідач провів до будинку газове опалення, добудував кухню, перехідний коридор, перекрив дах та здійснив внутрішні роботи у ньому. Його дочки [PERSON] та [PERSON] не приймали жодної участі у добудові будинку та не спілкуються із ним багато років. Його дочка [PERSON] не приймала жодної участі багато років у добудові будинку, не надавала жодної допомоги, ні фізичної, ні матеріальної, будинок потребував капітального ремонту та перебував у незадовільному стані. [PERSON] фактично не спілкувалася із ним багато років, він є людиною похилого віку, тяжко хворіє на серце, потребує догляду, але донька відмовилася від надання йому допомоги. Вважає, що його право власності на будинок зареєстроване у порядку діючого законодавства, на даний час реєстрація не скасована. Відповідач зазначив, що він тяжко хворий, переніс кілька операцій та потребує догляду та сторонньої підтримки, однак дочки йому не надають жодної допомоги. Просив застосувати строки позовної давності до вимог [PERSON] , що є підставою для відмови у позові. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна по [ADDRESS] . [PERSON] направила відповідь на відзив в якій зазначила, що будинок був побудований її батьками та повністю облаштований. Їх із сестрою дитинство пройшло в цьому будинку. Батьки звісно проводили поточні ремонти та його покращення, але будинок повністю був придатний для проживання. Після смерті матері її сестра [PERSON] продовжувала проживати з батьком у спірному будинку. Догляд за будинком та господарством в цілому здійснювали батько спільно із її сестрою, однак вона допомагала з ремонтами та по господарству, коли це було необхідно. Вважає, що не пропустила строк позовної давності, оскільки розуміла, що прийняла спадщину у передбачений законом строк шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном померлої, на протязі двох тижнів. У лютому 2018 року їй стало відомо, що її право порушено, оскільки батько зареєстрував на себе право власності на весь будинок та повідомив їх із сестрою, що збирається його продати. Батько мав захворювання серця. У березні-квітні 2017 року був госпіталізований до Черкаського обласного кардіологічного центру. Вона навідувалася до нього, купувала необхідні ліки, оплачувала дороговартісні обстеження та приносила йому продукти харчування. Звернула увагу суду на те, що заперечення відповідача викладені некоректно, оскільки про визнання права власності на спадкове майно 1/4 частину заявляла її сестра [PERSON] . Просила заперечення і мотиви відповідача наведені у відзиві, відхилити. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 14 червня 2018 року прийнято до спільного розгляду з цивільним позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом позов [PERSON] , яка являється 3-ю особою у справі про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування та об`єднано їх. Разом з мамою батько проживав в будинку по [ADDRESS] . Він намагався побудувати нову сім`ю. За життя мами її батьками було повністю облаштовано будинок, в тому числі зроблено систему парового (водяного) опалення. Після її смерті на вулицю було проведено газ, підключено систему до газової магістралі та було під`єднано газовий котел. У 2017 році зламався газовий котел, кошти на його ремонт батько позичив у сусідки [PERSON] , які вона їй віддала. Вважає, що ніяким чином не може вплинути на їх із сестрою права спадкування після смерті матері питання допомоги батьку в догляді за будинком та оплати його лікування. На підставі розпорядження Кам`янського районного суду Черкаської області № 84 від 24 липня 2018 року цивільна справа № 696/156/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно передана до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, як найбільш територіального наближеного для її розгляду. [INFO] помер [PERSON] . Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2019 року зупинено провадження у справі №696/156/18 до вступу у справу правонаступників відповідача [PERSON] . Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2020 року замінено відповідача у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, правонаступниками [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 вересня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі №696/156/18 закрито та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просили встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [INFO] матері [PERSON] шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном на підставі ст. 549 ЦК УРСР та визнати за [PERSON] право власності в прядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , оскільки позивач позбавлена можливості в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Окрім того, зазначили, що позивач постійно проживала та була зареєстрована у спірному будинку до 1996 року, а відтак вона є спадкоємицею першою черги після смерті матері. Будинок був побудований батьками за час спільного проживання, а відтак є їх спільною сумісною власністю подружжя. Тому, позивач, як спадкоємець першої черги, має право на спадкове майно після смерті матері. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що право власності на будинок по [ADDRESS] у подружжя до відкриття спадщини, тобто до смерті [PERSON] , не виникло, тому що не виконані умови діючого на той час законодавства, а саме не введено будинок в експлуатацію та не отримано свідоцтво про право власності. Позивач не надав суду будь-яких документів, які б свідчили про те, що вказані дії були виконані її батьками. Право власності на будинок виникло у [PERSON] в лютому 2018 року після його державної реєстрації. Щодо самостійних вимог [PERSON] про встановлення юридичного факту прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та визнання права власності на спадкове майно, вважають, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ті докази на підтвердження вказаних обставин на які посилається [PERSON] не можуть бути прийняті судом, як належні та допустимі. Допит свідків про вказані обставини проводиться в судовому засіданні з дотриманням вимог передбачених ст. 230 ЦПК України, інших доказів прийняття спадщини після смерті матері, третя особа суду не надала. Просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення юридичного факту прийняття спадщини та визнання права власності, відмовити в повному обсязі. В задоволенні самостійних вимог третьої особи [PERSON] про встановлення юридичного факту прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] та визнання права власності, відмовити в повному обсязі. 3-тя особа, яка заявила самостійні вимоги [PERSON] в судовому засіданні просила встановити факт прийняття спадщини після смерті [INFO] матері [PERSON] шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном на підставі ст. 549 ЦК УРСР та визнати за нею право власності в прядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] , оскільки позбавлена можливості в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, третьої особи, представника відповідача, відповідача дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , яке видане повторно 07 лютого 2018 року Кам`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.11, 45, 94). Як вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 07 жовтня 1972 року Кам`янським райбюро ЗАГС Черкаської області батьками [PERSON] , [INFO] значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 43). Із свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] виданого відділом ЗАГС Кам`янського райвиконкому Черкаської області 24 серпня 1991 року вбачається, що [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 10, 44). З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00019573728 від 13 лютого 2018 року вбачається, що 28 жовтня 1967 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб та дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 12, 46, 95). Згідно довідки Кам`янської міської ради Кам`янського району Черкаської області № 571 від 19 лютого 2018 року вбачається, що [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] проживала за адресою [ADDRESS] з 08 вересня 1972 року по 06 лютого 1996 року (а.с. 27, 47). Як вбачається із листа Кам`янської міської ради Кам`янського району Черкаської області № 617 від 19 лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] , згідно довідки голови вуличного комітету разом під час шлюбу побудували будинок розташований за адресою: [ADDRESS] та проживали там весь час до смерті [INFO] [PERSON] . Разом з ними проживала донька [PERSON] з 06 квітня 1988 року по 06 лютого 1996 року (а.с. 48). Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №114774756 від 21 лютого 2018 року власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі довідки серія та номер:243 виданої 02 лютого 2018 року Кам`янською міською радою та технічного паспорта серія та номер: 3245 виданого 05 січня 2018 року видавник КП ЧООБТІ (а.с. 49, 96). Як вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 02 листопада 1968 року Кам`янським райбюро ЗАГС Черкаської області батьками [PERSON] , [INFO] значаться [PERSON] та [PERSON] (а.с. 93). Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00019765077 від 15 березня 2018 року вбачається, що [PERSON] уклала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 97). Згідно акту та довідки голови вуличного комітету [PERSON] дійсно після смерті матері [PERSON] взяла її речі та разом із сестрою [PERSON] робили поточний ремонт будинку за адресою [ADDRESS] протягом квітня-травня 1988 року (а.с. 98, 99). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого Кам`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Черкаській області 28 грудня 2018 року (а.с. 193, 195). З копії спадкової справи № 1 за 2019 рік вбачається, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] із заявою про прийняття спадщини по заповіту звернулася [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини по закону звернулася [PERSON] , [PERSON] (а.с.207-209). Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільний кодекс України в редакції 2004 року такий застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду в постанові №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.1 зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правилаЦивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. Відповідно до роз`яснень абз.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилась до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до положень ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст.548 ЦК Української РСР від 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Як передбачено ст. 549 ЦК (в ред.1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із Законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] постійно проживала за адресою [ADDRESS] з 08 вересня 1972 року по 06 лютого 1996 року, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] та фактично вступила в управління і володіння спадковим майном померлої. Суд прийшов до висновку, що [PERSON] вступила в управління і володіння спадковим майном померлої [PERSON] , оскільки заволоділа особистими речами та предметами домашнього вжитку померлої, що також підтверджується актом та довідкою голови вуличного комітету. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини підлягають до задоволення. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (офіційне тлумачення частини першої статті 58 викладене в аб. 2 ч. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. З врахуванням наведеного вище до даних правовідносин підлягає застосуванню чинне на момент їх виникнення законодавство. Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Суд при вирішенні питання чи є будинок по [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема [PERSON] та [PERSON] приймає до уваги те, що [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначав, що спірний будинок побудований ним та його померлою дружиною [PERSON] , а відтак це майно є їх спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, [PERSON] зазначив, що на день смерті [PERSON] спадкоємцями за законом першої черги на 1/2 його частину були він та їх діти. Відтак, суд дійшов висновку, що будинковолодіння [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та їх частки становлять по 1/2 частині кожного. Окрім того реєстрація права власності від 21 лютого 2018 року спірного будинковолодіння [ADDRESS] за [PERSON] не є обставиною, що позбавляє права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя [PERSON] . У сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними, відповідно до ст. 28 КЗпШС. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 1218 ЦК України визначено до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відтак, суд прийшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по закону першої черги після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] є також спадкоємцем першої черги по закону після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] . Відтак, спадкоємцями 1/2 частини будинковолодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] по закону є чоловік померлої [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] , частки яких у спадковому майні становлять по 1/6 частині кожного, що також підтвердив за життя [PERSON] . За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] , підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п.3.1 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 та зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28 лютого 2018 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належний [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ) у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа (а.с. 52). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 березня 2018 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] в зв`язку з тим, що нею пропущений строк для прийняття спадщини (а.с. 100). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] позбавлені можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право власності на будинковолодіння після смерті [INFO] матері [PERSON] в зв`язку із не визначенням частки у праві спільної власності подружжя у спірному будинку [ADDRESS] їх матері [PERSON] , відсутності правовстановлюючого документа та реєстрації права власності на відповідну частку майна. Окрім того,як передбачено ст.128 ЦК в ред. 1963 року право власності (право оперативного управління) виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Статтею 131 ЦК 1963 року визначено, складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Стаття 132 ЦК 1963 року передбачає, приналежністю є річ, призначена служити головній речі, зв`язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. Відтак, з матеріалів справи вбачається набуття права власності на 1/2 частину будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] , а відповідно і на надвірні споруди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, згідно із ст. ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1ст. 9 Конституції України, ратифікованаЗаконом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, щокожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29 листопада 1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Статтею 392 ЦК України визначено, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Щодо застосування строків позовної давності до заявленої вимоги [PERSON] на які посилався відповідач [PERSON] , суд зазначає, що в ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] не наполягав на розгляді даної заяви. [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці, що прийняли спадщину відповідно до ст. 549 ЦК (в ред.. 1963 року), мають право на оформлення спадкових прав, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а позовні вимоги [PERSON] до задоволення в повному обсязі, за таких обставин невизнане право позивача та третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги на предмет спору, підлягають судовому захисту. Визнання права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , буде відповідати принципу пропорційності в питанні захисту права власності позивача та третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги на предмет спору, як спадкоємців після смерті їх матері [PERSON] . На стягненні судових витрат з відповідача сторони не наполягали. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial