Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в порядку захисту прав споживачів до ТОВ «Смартівей Юкрейн» в якому просить визнати договір позики укладений між нею та відповідачем недійсним. В обґрунтування позову посилається на те, що нею та відповідачем було укладено договір відповідно до якого вона отримала позику, однак, ознайомившись зі змістом договору, вважає, що укладений договір є недійсним, зважаючи на те, що TOB «Смартівей Юкрейн» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак, нею не було підписано даний договір. Відповідачем не надано письмово всю необхідну позивачу інформацію щодо умов договору. Вказує, що відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Позивач посилається на п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якою передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Вважає, що договір про надання позики, укладений між нею та відповідачем є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі; в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Працівниками відповідача було проігноровано дані вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з чим нараховані їй відсотки за користуванні кредитними коштами значно більші, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що вона погодилася на укладання зазначених договорів. Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. В зв`язку з чим, розмір нарахованих відсотків, за кредитним договором, укладеним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Ухвалою суду від 15.12.2020 відкрито провадження спрощене позовне провадження. В судове засідання позивач не з`явилася, в поданій до суду заяві позов підтримала та просила розглянути справу без її присутності. Відповідач ТОВ «Сматівей Юкрейн» скористався процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду строк, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, вказуючи на його необґрунтованість з наступних підстав. Зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту її прав, оскільки він містить суперечливі посилання, вказує , що в не було дотримано письмової форми договору, що в силу ч.2 ст.215 ЦК України не вимагається визнання його недійсним судом. Крім того, за період з дня реєстрації та по день підготовки цього відзиву позивач уклала з відповідачем 20 кредитних договорів. За 19 кредитними договорами зобов`язання були виконані у повному обсязі. Одним із аргументів позивача є те, що відповідач нараховує та вимагає сплати неустойки, яка є явно завищеною, а також процентів, сума яких значно перевищує суму боргу. Однак, позовна заява не містить жодної суми наданого кредиту, нарахованих процентів чи неустойки. Відповідач зазначає, що в силу ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» всі договори були підписаний та укладений із додержанням загальних вимог чинності правочину. Відповідач вважає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами у розумінні пункту 3 частини 2 статті 44 ЦПК України, а сам позов завідомо безпідставний та має штучний характер з наступних ознак: позовна заява не містить фактичних обставин справи: відсутня дата укладення оспорюваного договору (договорів), сума отриманих коштів, сума оспорюваних штрафних санкцій чи їх розмір. Позивачем було укладено 20 кредитних договорів, проте який саме договір Позивач просить визнати недійним - не зазначено. Фактично до суду подано шаблон (зразок) позовної заяви; позивач не вказав на жодний доказ на підтвердження своїх позовних вимог. Суд дослідивши надані докази, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До позовної заяви позивачем додано лише копію позовної заяви, витяг з офіційного сайту «Судова влада України», клопотання про витребування кредитного договору та клопотання про розгляд справи без участі позивача за наявними у справі матеріалами. В супереч зазначеним вимогам, позивачем не було виконано обов`язку по доведенню своїх позовних вимог, не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Крім того, вимоги позивача є не конкретизовані, в позовній заяві не вказані жодні реквізити оспорюваного позивачем договору, які б могли його ідентифікувати (дата укладення, номер договору, сума кредиту, строк кредиту). Також в позовній заяві не зазначено про розмір боргу та нарахованих відсотків, пені. Зокрема, як вбачається з наданих відповідачем доказів між сторонами було укладено двадцять договорів за період з 16.02.2020 року по 07.09.2020 року (а.с.79-128). Крім того, позивач вказує, що нею кредитний договір не підписувався, хоча надалі просить визнати його недійсним та укладеним з порушенням норм законодавства, зазначені обставини є взаємовиключними. Основним аргументом позивача є те, що нею було підписано оспорюваного договору. Таким чином не було дотримано письмової форми договору згідно з статтями 207, 208, 1054,1055 ЦК України, що регулюють дані правовідносини. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, не додержання сторонами форми правочину, встановленої законом. Отже, непідписаний кредитний договір є недійним в силу закону (нікчемним). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (Позиція Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14- 90цс19). Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно зі статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення правочину) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання договору недійсним. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Дії банку, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не свідчать про те, що зміст оспорюваного договорів суперечить законодавству. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушень, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed