Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення коштів. У позові позивачка просила суд виділити їй у власність зі спільно нажитого з [PERSON] майна подружжя морозильну камеру, духовку електричну, мікрохвильову піч, шафу купе, телевізор, диван, плитку керамічну та 2000 доларів США (49460 грн.), всього на загальну суму 88060 грн. Також просила стягнути з матері відповідача [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі 53500 грн., витрачені нею на проведення капітального ремонту житлового будинку по [ADDRESS] , що належить [PERSON] та в якому вони з [PERSON] спільно проживали. Ухвалою суду від 20 січня 2020 року провадження у даній справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів закрито в зв`язку з відмовою позивачки від позову. Позов [PERSON] до [PERSON] мотивовано тим, що 30 квітня 2010 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2018 року був розірваний. За час цього шлюбу за спільні кошти сторони придбали морозильну камеру вартістю 6000 грн., кухонні меблі вартістю 12000 грн., духовку електричну вартістю 5000 грн., газову плитку вартістю 4000 грн., мікрохвильову піч вартістю 1500 грн., насосну станцію вартістю 3000 грн., шафу-купе вартістю 6200 грн., телевізор вартістю 6000 грн., диван вартістю 10000 грн. Також до складу спільного майна подружжя входить сільськогосподарська продукція на суму 30000 грн. та грошові заощадження в сумі 4000 доларів США, що становить 98920 грн. (24,73 грн. за 1 дол. США станом на 04.11.2019 року по курсу НБУ), а всього майна на загальну суму 182620 грн. На даний час згоди щодо добровільно поділу вказаного майна сторони не досягли. Посилаючись на викладені вище обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачка просить суд виділити їй у власність зі спільного майна подружжя морозильну камеру, духовку електричну, мікрохвильову піч, шафу-купе, телевізор, диван та 2000 доларів США (49460 грн.), всього майна на загальну суму 96160 грн. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що все придбане за час шлюбу з позивачкою майно було набуте за рахунок доходів його матері [PERSON] . Так [PERSON] , маючи у власності та користуванні земельні ділянки загальною площею 8,8553 га, вирощує зернові культури, від продажу яких отримує по 40000 грн. щорічно, а також заготовляє сіно, лишки якого продає, за що отримує в середньому 6000 грн. щорічно. Крім цього, вона постійно вирощує картоплю на площі 0,7 га та моркву на площі 0,2 га, від продажу яких щорічно отримує по 40000 грн. за картоплю та по 12000 грн. за моркву. Крім цього, [PERSON] відгодовувала та продавала велику рогату худобу, свиней, реалізовувала молоко з власного господарства. Всі зароблені кошти та пенсію, яку отримувала, [PERSON] витрачала на потреби господарства. Зокрема, лише в останні роки за ці гроші були придбані вхідні двері до будинку вартістю 3500 грн., декоративну дошку «Блокхаус», якою було оздоблено стіни будинку, металочерепицю, гіпсокартон, кухонні меблі, газову плиту, диван, натяжну стелю, люстри та інше майно. До придбання цього майна позивачка не долучалася ні своєю працею, ні коштами, а тому вважати його спільною сумісною власністю подружжя немає підстав. Довідки про доходи, долучені позивачкою до позовної заяви, не є доказом того, що її кошти були витрачені на потреби господарства. [PERSON] витрачала частину своїх коштів на власні потреби: замовляла дорогий одяг, парфуми, тричі на рік їздила на курорти, бази відпочинку, без дітей відпочивала в м. Маріуполі Донецької області, купувала подарунки для своїх родичів, придбала своїй матері пральну машину, купила мобільний телефон вартістю 6500 грн., святкувала день народження в ресторані « Полісся » в м. Камені-Каширському, за що заплатила 4000 грн. Значна частина коштів, які відповідач заробляв, витрачалася на навчання позивачки. Він працював охоронцем у філії «Енергозбут», в магазині. Свою заробітну плату позивачка зберігає на картковому рахунку у районному відділенні «Ощадбанку». Таким чином висновок позивачки про те, що все придбане за час шлюбу майно належить до спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованим і таким, що суперечить законодавству, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім цього, до майна спільної сумісної власності подружжя [PERSON] зарахувала і просить виділити їй морозильну камеру, яку подарували родичі його матері [PERSON] з нагоди Дня народження останньої і яка є її особистою власністю. Разом з тим, вартість вказаної морозильної камери завищена майже вдвічі, оскільки згідно специфікації 02774 від 06 квітня 2013 року вартість морозильника марки «Мінськ» становить 3180 грн., а не 6000 грн. як зазначено в позовній заяві. Вартість металочерепиці не 20000 грн. як зазначено в позові, а 12000 грн. Для оббивки стін будинку було придбано 140 кв. м. декоративної дошки «Блокхаус» по ціні 60 грн. за 1 кв. м. і її вартість становить 8400 грн., а не 60000 грн., як зазначає позивачка. Позивачка також включила до поділу сільськогосподарську продукцію вартістю 20000 грн., але незрозуміло що це за продукція і яке відношення до цієї продукції має [PERSON] , оскільки вона не долучалася до її виробництва. Позивачкою включено до розподілу заощадження в сумі 4000 доларів США, однак невідомо, що це за заощадження і де вони знаходяться. Водночас [PERSON] не зазначає про майно, яке вона забрала з будинку ще в 2018 році, зокрема, комп`ютер, порохотяг, ксерокс, праску, ламінатор, посуд, фотоапарат, 3 рулони шпалер, тюль з двох вікон, а всього на загальну суму 6700 грн. Позивачка також не згадує про те, що він дав їй 10000 грн., коли вона їхала на сесію, та 6000 грн. на підготовку дипломної роботи, і не пропонує врахувати цю суму при розподілі. Посилаючись на викладене, просить відмовити в задоволенні позову. Позивачка [PERSON] , представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Позивачка пояснила, що за час шлюбу з [PERSON] вони добудували житловий будинок, в якому проживали, зробили ремонт, придбали побутову техніку, меблі, однак доказів на підтвердження придбання переліченого нею майна не зберегла, оскільки на час його придбання не передбачала можливості виникнення даного спору. У 2018 році після розірвання шлюбу забрала частину майна з будинку. Також пояснила, що вказана нею в позовній заяві сільськогосподарська продукція на суму 30000 грн. - це урожай картоплі та моркви в 2018 році; 4000 доларів США - це вартість спільно придбаного ними та проданого автомобіля на іноземній реєстрації. З 2010 року по 2018 рік вона працювала в дошкільному навчальному закладі «Росинка», де отримувала заробітну плату, частина якої витрачалася на придбання майна під час шлюбу із відповідачем, частину якого просить виділити їй у власність. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали лише в частині придбання сторонами в період шлюбу телевізора вартістю 6000 грн., у задоволенні решти позовних вимог просять відмовити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що відповідач [PERSON] є племінником його дружини. Він із дружиною [PERSON] , брат та сестри останньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] купили за 3500 грн. і подарували матері відповідача [PERSON] на День її народження морозильну камеру. Купівлею морозильної камери займався він особисто, оскільки має в користування власний автомобіль. Свідок [PERSON] дала аналогічні показання, крім того додала, що позивачка більшість часу приділяла своїй роботі в дитячому садочку, господарством займалися [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що позивачка [PERSON] є дочкою його двоюрідної сестри. [PERSON] та [PERSON] , проживаючи в шлюбі, зробили ремонт в будинку, придбавали різні речі, однак що саме купували сторони не знає. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підставним і такими, що підлягає до задоволення частково. Відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно зі статтями 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. З оглянутого в судовому засіданні рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2018 року (а.с. 7) встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2010 року по 02 жовтня 2018 року. Позивачка в поданій до суду заяві зазначає, що за час шлюбу сторони придбали певне рухоме майно. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином предметом доказування у справі про поділ майна подружжя є безпосередньо: 1) обсяг спільно нажитого подружжям майна; 2) джерело і час його придбання. Те ж саме зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 травня 2019 року № 522/19610/15-ц; № 61-35779св18, а саме: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, із позовної заяви та наданих сторонами пояснень об`єктивно підтвердженим вбачається лише факт належності подружжю телевізора вартістю 6000 грн., оскільки відповідач про таке не заперечує. Належних доказів щодо наявності у подружжя права спільної власності на морозильну камеру, кухонні меблі, духовку електричну, газову плиту, мікрохвильову піч, насосну станцію, шафу-купе, дивана, сільськогосподарську продукцію, а також на грошові заощадження в сумі 4000 доларів США суду надано не було. Так же само позивачкою залишилися недоведеними обставини, пов`язані з джерелом та часом придбання такого майна. При цьому суд окремо зауважує, що з наданих у суді показань свідків не вдалося встановити ким та за які кошти було придбано спірне рухоме майно. З наявних у матеріалах справи товарних чеків (а.с. 127) вбачається, що 15 липня 2011 року була придбана «Башня водонапірна» вартістю 900 грн. та 24 квітня 2014 року - мікрохвильова піч вартістю 700 грн., однак встановити імені покупця, часу та місця придбання товару з цих документів неможливо. Довідки про доходи позивачки [PERSON] за період з 2010 по 2018 рік підтверджують лише розмір її заробітної плати в дошкільному навчальному закладі за вказаний період, однак не є беззаперечними доказами придбання за ці кошти рухомого майна, яке вона вважає спільним майном подружжя. Таким чином суд приходить до висновку про можливість поділу лише телевізора вартістю 6000 грн., який був придбаний сторонами за час шлюбу, що доведено в судовому засіданні. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки об`єкт рухомого майна - спірний телевізор, набутий сторонами за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, підстав для відступлення від принципу рівності часток у спільному майні подружжя немає, тому є всі підстави для визнання за позивачкою права власності на це майно зі стягненням із неї на корить відповідача різниці у вартості часток у праві власності на це майно.

Outcome: partial