Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов обґрунтований тим, що з 14 лютого 2014 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . З липня 2019 року сторони припинили спільне проживання та відтоді відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання їхнього сина. А тому позивач просить суд стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 частини усіх його доходів але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення сином повноліття. Також позивач просила стягнути з відповідача на їх користь понесені нею судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, а також на правову допомогу адвоката. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутність зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити. Залишити їй прізвище, взяте нею при укладенні шлюбу, що розірвано « [PERSON] ». Відповідач теж подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що відповідачем було подано через канцелярію суду заяву про визнання позовних вимог, суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, - немає. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності та співставленні, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 14 лютого 2014 року сторони зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького РУЮ у Вінницькій області складено актовий запис № 06, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного подружнього життя у сторін є малолітній син [PERSON] , [INFO] . Син проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні, що стверджується довідкою, виданою Бабчинецькою сільською радою Чернівецького району Вінницької області від 12.07.2019 №1275. Із позовної заяви вбачається, що сімейне життя між сторонами не склалось, вони мають різні погляди на подружні відносини, ставлення до сімейних обов`язків, між ними часто виникали непорозуміння. Подальше збереження шлюбу є неможливим, як вбачається із заяви позивача, наміру зберегти сім`ю не мають. Встановленим судом фактичним обставинам справи відповідають сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч. 1ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. У ч. 2 ст. 112 СК України зазначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя суперечило б їх інтересам та інтересам їхнього малолітнього сина, що є підставами для розірвання шлюбу. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Згідно п. 1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції Українигарантовано, аст. 180 СК Українипередбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обставин, які б доводили необхідність звільнення відповідача від обов`язку утримування дитини сторонами не подано і судом не встановлено. За приписом частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються від дня пред`явлення позову. Отже, виходячи з встановлених обставин справи та рівності обов`язку обох батьків утримувати дітей, а також відсутності у суду доказів непрацездатності відповідача, суд приходить до висновку, що згідно з матеріальними потребами малолітнього сина доцільно стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення сином повноліття. За приписом частини першої статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. У відповідності до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 768,40 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 800,00 грн., а також на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн. за пред`явлення позивачем до суду позовної вимоги про стягнення аліментів, від сплати яких звільнено позивача. На підставі ст.ст. 84, 104, 105,110, 112, 113, 141, 180-182, 184 СК України,

Outcome: approved