Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд: визначити частки у праві спільної часткової власності і встановити, що частки в квартирі [ADDRESS] є рівними, тобто по 1/3 ідеальній частині належить кожному співвласнику, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , припинивши право спільної сумісної власності на вказану квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] була приватизована на трьох осіб, у рівних долях, і є спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та сина [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 03.03.1999 виданим УКМ та ПЦПДЖФ, що підтверджується Інформаційною довідкою № 143343358 виданою 30.10.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. У вказаному свідоцтві про право власності на житло від 03.03.1999, яка приватизована зазначеними особами, не вказано про належність квартири сторонам у рівних частках. На цей час позивач [PERSON] бажає укласти договір купівлі-продажу стосовно вказаної квартири, належної їй на праві спільної сумісної власності з вказаними співвласниками, але приватним нотаріусом було роз*яснено, що у свідоцтві про право власності на квартиру не встановлено розміру часток кожного із співвласників, і укласти договір щодо не встановлених часток не можливо. Тому, є необхідність встановити частки в квартирі [ADDRESS] як такі, що є рівними, тобто по 1/3 ідеальній частині належить кожному співвласнику, припинивши право спільної сумісної власності на вказану квартиру. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 позовна заява [PERSON] залишена без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. У зв*язку з усуненням недоліків, ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.03.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 25.03.2019 до суду від відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачі з позовними вимогами не згодні, тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог про встановлення розміру часток співвласників у спільній сумісній власності. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, р. №9-99-169035 від 03.03.1999. Зазначені обставини не заперечувалися відповідачами по справі та підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 143343358 від 30.10.2018. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з роз`яснень постанови Пленум Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вбачається, що при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Судом встановлено, що частки в квартирі [ADDRESS] , набутої на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 03.03.1999, учасниками спільної сумісної власності не визначено. Оскільки спірна квартира передана у спільну сумісну власність трьом співвласникам без визначення їх часток у праві власності, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/3. Заперечення відповідачів щодо того, що має спір стосовно часток майна та частки майна, що на них припадає, висновку суду не спростовують, оскільки судом у даному спорі вирішено питання частки у праві власності у майні (ідеальна частка), що не припиняє спільної власності на квартиру. Визнання права власності права на конкретну частину майна і виділ майна в натурі не є предметом даного спору. Належних та допустимих доказів того, що частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] не є рівними відповідачами не надато. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме визначення частки позивача, оскільки вимога про визначення частки відповідачів [PERSON] та [PERSON] не заявлялася.

Outcome: partial