Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого між сторонами 20 березня 2007 року. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], місце проживання якої позивач просить встановити з нею. Причиною розірвання шлюбу позивач вказала різні погляди на життя та ведення спільного господарства, внаслідок чого шлюбні відносин припинені з січня 2019 року, проживають окремо. Також позивач просить стрягнути з відповідача судовий збір, сплачений нею при пред'явлені позову. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про підтримання позовних вимог, в якій просила розглядати справу за її відсутності, проти розгляду справи у підготовчому судовому засіданні не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог та проти розгляду справи у підготовчому судовому засіданні не заперечував. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Положеннями ст. 200 ЦПК України визначено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем. Оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 20 березня 2007 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Чугуєву Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області складений відповідний актовий запис № 45, на підтвердження чого надане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON], дружині - [PERSON]. Сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Як вбачається зі змісту позову, сімейне життя не склалося різні погляди на життя та ведення спільного господарства, внаслідок чого шлюбні відносин припинені з січня 2019 року, тому суд дійшов висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, так як сторони проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини. Суд, з'ясувавши причини розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, вважає подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'ї неможливим, у зв'язку з чим шлюб підлягає розірванню. Щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Частинами 1 та 2 ст. 24 Конституції України регламентовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Позивач у позові зазначила, що малолітня дитина на даний час проживає разом з нею, на підтвердження чого надана довідка ОСББ «Добробут Чугуєва» від 20.03.2019, відповідач проживає окремо. Оскільки від відповідача до суду не надійшли заперечення проти встановлення місця проживання малолітньої дитини з позивачем, а у заяві про визнання позову відповідач зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, то враховуючи інтереси дитини, суд визначає місце проживання дитини з позивачем. Таким чином, є підстави для задоволення позову у повному обсязі, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечать інтересам кожного з подружжя та інтересам їхньої неповнолітньої дитини, а щодо визначення місця проживання дитини - заперечень від відповідача не надходило. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем при пред'явлені позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved