Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить 7/10 частин житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.09.2012 року, виданим виконавчим комітетом Роменської міської ради та витягом про державну реєстрацію прав від 28.09.2012 року. В даній квартирі також зареєстровані: її син [PERSON], колишня невістка [PERSON] та їх діти - внуки [PERSON] та [PERSON], що підтверджується будинковою книгою та довідкою квартального комітету № 1 виконкому Роменської міської ради від 02.04.2015 року. Шлюб між її сином та відповідачкою по справі - [PERSON] розірвано 14.04.2009 року. Відповідачка фактично не проживає за адресою своєї реєстрації з квітня 2009 року. Вона забрала особисті речі та виселилася із будинку і на даний час проживає за іншою адресою в м.Ромни. Незважаючи на те, що відповідачка шість років фактично не проживає за адресою своєї реєстрації, добровільно знятися з реєстраційного обліку вона відмовляється. З 2009 року ніякої участі в утриманні будинку, в тому числі грошовими коштами, вона не приймає, належних їй речей у будинку немає. Відсутність самої відповідачки [PERSON] та її особистих речей за місцем реєстрації, з квітня 2009 року підтверджується актами складеними головою квартального комітету [PERSON] в присутності сусідів від 13.02.2014 року, 18.09.2014 року, 02.04.2015 року відповідно. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Суду пояснила, що відповідачка колишня її невісткою, після розлучення з сином ще декілька місяців проживала разом з нею, а потім забрала дітей і переїхала проживати за іншою адресою. З будинку пішла добровільно, її ніхто не виганяв, повернутись не намагалась. Років два тому позивачка просила повернутись жити до неї відповідачку та дітей, навіть склала заповіт на ім'я відповідачки та її дітей, але відповідачка відмовилась. Позивачка завжди була на боці невістки, хотіла щоб вони жили з її сином, вважала її членом своєї сім'ї. Домовленості між нею і відповідачкою про повернення до спірного житла не було. На даний час з позивачкою проживає її син та невістка. В судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала, пояснила, що позивачка є матір'ю її колишнього чоловіка. З 1994 року, разом з чоловіком, а згодом і дітьми, проживала з позивачкою однією сім'єю. В листопаді 2008 року чоловік покинув її і пішов жити до іншої жінки, в квітні 2009 року вони розлучились. Вона продовжувала проживати з позивачкою до вересня 2009 року. У зв'язку з тим, що позивачка постійно наполягала на тому щоб вона виїхала з будинку бо через неї її не відвідує син, колишній чоловік відповідачки, тому вона залишила будинок [ADDRESS], де вони разом проживали, забравши при цьому дочку [PERSON] та сина [PERSON]. Забрала з будинку свої речі. При цьому також пояснила, що п'ять років у будинку свекрухи не проживала, але навідувала її, допомагала. Дійсно позивачка писала на її ім'я заповіт і пропонувала їй повернутися до неї, але [PERSON] відмовилась. Спроб вселитись не здійснювала. На даний час проживає з дочкою та сином в гуртожитку в кімнаті, яка їй не належить. Власного житла не має, а тому просить не визнавати її такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням оскільки їй не має де зареєструватись. Крім того, просить не стягувати з неї судові витрати, оскільки у неї невелика заробітна плата, має на утриманні двох дітей і вона не зможе сплатити ці гроші. Свідок [PERSON] суду повідомила, що сім'ю позивачки та відповідачки знає давно. Часто спілкувалась і підтримувала дружні стосунки із родиною позивачки, часто бувала в будинку позивачки, коли там проживала відповідач. Повідомила, що позивачка із відповідачем та її сім'єю проживала однією сім'єю, а після того, як [PERSON] покинув чоловік і вони розлучились, позивачка та відповідач ще рік прожили разом. Виїхала відповідачка з будинку, тому що з часу розлучання відповідачки позивачка почала створювати умови за яких проживати стало неможливо. А саме: продовжуючи допомагати відповідачці доглядати дітей, у відсутність останньої, розпочинала фарбування в будинку, в присутності дворічної онуки; вчиняла сварки та наполягала на тому, щоб відповідачка виселилась з будинку, бо до неї не ходить син - колишній чоловік відповідачки. Саме вона, побоюючись за відповідачку та її дітей, вмовила її виїхати з будинку і допомагала їй з переїздом. Відповідачка не полишала наміру повернутись проживати в будинок і періодично відвідувала позивачку, спілкувалась із нею, однак не убачивши згоди позивачки, побоювалась повернутись проживати в будинок. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є донькою позивачки та рідною сестрою колишнього чоловіка відповідачки. Позивачка та відповідачка із сім'єю жили разом з 1997 року до 2009 року. Спочатку в 90-х роках свідок жила разом з ними, а потім вийшла заміж і виїхала. Після розлучення відповідачка ще декілька місяців проживала з її матір'ю. Жили як одна сім'я. Знає про те, що кілька років тому мати писала заповіт на ім'я відповідачки та її дітей, з умовою, що ті перейдуть до неї жити і будуть доглядати позивачку, але відповідачка відмовилась повертатися. Вважає, що мати звернулась до суду бо на даний час із нею проживає син з новою дружиною і ті не хочуть аби там була зареєстрована відповідачка. Підтвердила, що позивачка має складний характер і проживати з нею важко. Свого часу і її з чоловіком позивачка змусила виїхати. За час відсутності відповідачка навідувала позивачку, допомагала, але постійно не проживала. Вільного доступу до будинку відповідачка не має. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є сусідкою позивачки більше 20-ти років. Бачила, що останніх років 4-5 відповідачка в будинку не живе, хоча відвідувала і помагала. Підтверджує факти викладені в Актах від 13.02.2014 року, 18.09.2014 року, 02.04.2015 року, які вона підписувала. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є сусідкою позивачки. Акти від 13.02.2014 року, 18.09.2014 року, 02.04.2015 року підписала на прохання сина позивачки [PERSON], як документ для отримання субсидії. Не може підтвердити чи проживала відповідачка в будинку позивачки останніх п'ять років чи ні і як довго не проживала. У будинку позивачки за останні п'ять років була разів чотири, відповідачки там не бачила. Свідок [PERSON] суду повідомив, що є сином позивачки. З відповідачкою розлучились в 2009 році, сам пішов з будинку матері, а відповідачку залишив проживати з нею. [PERSON] жили з позивачкою однією сім'єю ще декілька місяців після їх розлучення. Думає, що відповідачка пішла жити від його матері, бо побоялась роботи, оскільки там ще треба було проводити багато ремонтних робіт. Мати її не виганяла, відповідачка пішла з будинку добровільно. Спроб вселитись не здійснювала. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є хресною матір'ю сина позивачки [PERSON]. Сім'ю [PERSON] знає давно. Вони завжди жили дружно. Позивачка до відповідачки ставилась добре. Після розлучення сина позивачки з відповідачкою, остання продовжувала деякий час жити з позивачкою однією сім'єю. Потім виїхала. Знає, що відповідачка навідувала позивачку, допомагала. Від позивачки років три тому чула, що та склала заповіт на ім'я відповідачки та дітей і кликала їх жити до себе. Відповідачка відмовилась. Вважає, що відповідачка виїхала від позивачки не по своїй волі, а тому що розлучилась із її сином. Після від'їзду відповідачки з позивачкою прийшла жити донька останньої, тому відповідачці нікуди було повертатись. Щоб позивачка вигонила відповідачку з дому не бачила. На даний час з позивачкою живе син [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків. Відповідачка, яка є колишньою невісткою позивачки, вселилася у квартиру [ADDRESS] як член сім'ї та проживала за вказаною адресою до вересня 2009 року. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином серед членів сім'ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім'ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). З урахуванням положень ч.2 ст. 64 ЖК України відповідака [PERSON] є колишнім членом сім'ї позивача, хоч і не пов'язана з нею кровним спорідненням, так як спільно проживала з останньою більше 10 років, вела спільне господарство, була пов'язана спільним побутом. Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Рішення апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], якій вказана квартира належить на праві приватної власності на підставі договору дарування (а.с. 5-8). З будинкової книги та довідки голови квартального комітету видно, що [PERSON], 1976 року народження зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 9, 12). З свідоцтва про розірвання шлюбу від 04 лютого 2010 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). Відповідно до акту, складеного головою квартального комітету №1. ознак проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS] не виявлено. Зі слів позивачки, [PERSON] не проживає з квітня 2009 року (а.с.14-16). Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, про що свідчать всі зібрані по справі докази, що відповідачка в 2009 році добровільно залишила будинок [ADDRESS], забравши з собою малолітню дочку [PERSON] та сина [PERSON]. До будинку відповідачка не поверталася, вселитися не намагалася, ніяких речей в ньому не залишила, має інше місце проживання, в якому проживає з дозволу власника житла, комунальні платежу не сплачувала Тобто втратила будь-який зв'язок з житлом позивачки. Зі слів відповідачки остання власного житла не має. Оскільки відповідачка понад один рік не мешкає за вищевказаною адресою без поважних причин і ніякої домовленості між нею та власником житла щодо її відсутності не було, на пропозицію позивачки два роки тому повернутись проживати в будинок відмовилась, слід визнати, що вона втратила право на користування квартиро [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десятирічного віку, визначається за згодою батьків. Спору про місце проживання дочки [PERSON] між відповідачкою та її колишнім чоловіком не було, за домовленістю дочка залишилася проживати з нею, про що пояснила сама відповідачка. Позивачка не заперечує проти того аби [PERSON], 2006 року народження, залишалась зареєстрованою в [ADDRESS]. Відповідно до п.3 ст. 82 ЦПК України відповідачку слід звільнити від сплати судових витрат, оскільки на її утриманні знаходиться двоє дітей і вона має невисоку заробітну плату та щомісячно змушена нести додаткові витрати на проживання, так як власного житла не має.

Outcome: approved