Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна. Позов мотивує тим, що 27.07.2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.11.2017 року розірвано. Зазначає, що під час перебування у шлюбі ними був побудований житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме 4-ох кімнатний одноповерховий будинок з мансардою загальною площею 235,80 кв.м, житловою площею - 72,60 кв.м, в тому числі підвал - 80,30 кв.м., крім того балкон - 4,70 кв.м., лоджія - 3,80 кв.м. Технічний паспорт на вказаний будинок складений 01 березня 2003 року. 23.11.2007 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] на підставі рішення 16 сесії 5-го скликання Мукачівської міської ради № 362 від 03.07.2007 року для будівництва та обслуговування будинку. Згідно витягу з рішення № 115 від 22 квітня 2008 року «Про прийняття актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів та затвердження актів про прийняття та експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва», затверджено акти прийняття та експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва. Управління міського господарства зареєстровано домоволодіння за [PERSON] та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно 24.11.2008 року. Незважаючи на те, що будинок будувався на спільні кошти, вони несли трудові затрати, всі документи на будинок оформлялись на чоловіка, та як відносини між ними будувались на взаємній довірі. Зазначає, що досягти згоди з відповідачем про визначення часток за взаємною згодою не вдається можливим. Відповідач у добровільному порядку відмовляється поділити спільне майно, набуте сторонами у шлюбі. У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати домоволодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем і відповідачем право власності по Ѕ частки даного майна. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 15 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 02 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали і просили його задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволені відмовити з тих підстав, що будинок був збудований до укладення шлюбу з [PERSON] , тобто за власні кошти [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.07.2000 року, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.11.2017 року розірвано ( а.с. 10,19). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме май но від 24.11.2008 року, виданого Управлінням міського господарства, будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 24.11.2008 року № 21022281. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 24.11.2008 року ( а.с. 11-12). Згідно із витягом з рішення № 115 від 22 квітня 2008 року «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва», затверджено акти прийняття та експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва: на будинок житловою площею 72,60 кв.м., загальною площею 155,56 кв.м., побудований громадянином [PERSON] на підставі рішення виконкому № 231 від 15.10.1997 року на земельній ділянці [ADDRESS] ( а.с. 13). Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 01.03.2003 року, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] . Також з технічного паспорту вбачається рік побудови будинку 2001 р. (а.с. 12-16). Відповідно до архітектурно-технічного паспорту об`єкта архітектури завершення будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] , дата початку будівництва 1997 року, дата завершення будівництва 2007 рік. ( а.с. 17). Згідно із рішенням 62 сесії 6-го скликання Мукачівської міської ради від 31 липня 2014 року вулицю Бакуніна перейменовано на вулицю Штолцеля Вільгельма ( а.с.13). Відповідно до висновку про вартість житлового будинку по [ADDRESS] - вартість такого становить 2 389 361 грн. ( а.с. 22). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що хоча спірний будинок почав будувати [PERSON] до укладення шлюбу з нею, однак з огляду на те що в подальшому будинок будувався ними спільно та за їх спільні кошти, вони несли спільні трудові затрати, у зв`язку з чим майно стало об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим є предметом поділу, а позивач має право на 1/2 частку даного нерухомого майна. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного. За змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. Як визнано сторонами, що не потребує окремого доказування, будівництво спірного будинку [ADDRESS] розпочато [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] , однак зареєстровано право власності на майно 24.11.2008 року під час перебування сторін у шлюбі. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України (у редакції на час укладення сторонами шлюбу) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України). У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Таким чином, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Натомість, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт побудови спірного нерухомого майна під час шлюбу, оскільки земельна ділянка була виділена відповідачу для будівництва житлового будинку згідно із рішенням виконкому Мукачівської міської ради від 15.10.1997 року, тобто до укладення шлюбу з позивачем. Також до укладення шлюбу було розпочато будівництво спірного будинку. Таким чином, навіть якщо завершення будівництва відбулось вже після укладення шлюбу, однак позивачем не доведена її участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах у добудові об`єкта, у зв`язку з чим підстав для визнання даного майна об`єктом спільної сумісної власності, суд не вбачає. Крім того, відповідно до частини 1статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Тому сам факт реєстрації 24.11.2008 року [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] за доведеності його побудови частково до часу реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не дає підстав вважати, що житловий будинок в цілому є спільною сумісною власністю подружжя. Звертаючись з позовом, [PERSON] як на підставу визнання спірного нерухомого майна спільною власністю її та [PERSON] посилалась виключно на набуття його у шлюбі, тоді як частково житловий будинок зведений до реєстрації шлюбу. В силу положень частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). За даних обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю її та [PERSON] як подружжя житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] - у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed