Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 136000 грн., внаслідок невиконання зобов'язань по мировій угоді, та судового збору. В позовній заяві позивач зазначила, що ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 24.01.2013 року по справі № 2036/5227/2012 затверджено мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] зобов'язався виплатити їй грошові кошти у розмірі 150000,00 грн. в рахунок компенсації ? частини спільного майна подружжя. Однак, відповідач перестав виконувати мирову угоду, строк добровільного виконання якої сплив 24.01.2014 року. Сума боргу становить 136000,00 грн. Позивач у судове засідання не з'явилася, однак надала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проводити розгляд справи у її відсутності, та у разі неявки в судове засідання належним чином повідомленого відповідача ухвалити по справі заочне рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про отримання судових повісток, які містяться в матеріалах справи, заяв про розгляд справи у його відсутності не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні Чугуївського міського суду Харківської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. За результатами розгляду даної справи 24 січня 2013 року Чугуївським міським судом Харківської області постановлено ухвалу про закриття провадження у справі у зв'язку з укладенням між сторонами мирової угоди, та визнання її судом. У зв'язку з тим, що відповідач перестав виконувати умови мирової угоди в добровільному порядку, сума боргу, яку він має сплатити позивачеві в рахунок компенсації ? частини спільного майна подружжя на момент подачі позову до суду становить 136000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ст.599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 цього Кодексу. Так, мирова угода, затверджена судом, може вважатися зобов'язанням у цивільно-правовому розумінні, тому є всі підстави для застосування ст.625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 липня 2011 року у справі № 13/210/10 за позовом ВАТ «Запоріжжяобленерго» до казенного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення суми. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши діюче законодавство з питань, що регулюють предмет спору, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1360,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved