Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON], [PERSON], в якому після подання заяви про уточнення позовних вимог, просила суд: виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового приміщення №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м.Львові, зобовязати [PERSON] та [PERSON] звільнити від належних їм речей житлове приміщення №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м.Львові та вселити її в житлове приміщення №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м.Львові. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працювала на ЛДЗ «ЛОРТА». Стаж роботи 42 роки, ветеран праці підприємства. Постійно проживала з сім'єю із 3-х осіб в однокімнатній квартирі по вул. Патона 4/15. Із 1983 року її сім'я перебувала на квартирному обліку. Протоколом №60 від 27.06.2000 року спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету ДК ЛОРТА її була виділена в користування у сімейному гуртожитку на вул. Пулюя, 32 кухня і комора загальною площею 28 кв.м для подальшого переобладнання на житлову квартиру. 05.07.2000 року ЛОРТА на її ім'я на сім'ю із двох осіб, а саме на неї та її чоловіка [PERSON] був виданий ордер №642, на право зайняття у гуртожитку двох кімнат житловою площею 28 кв.м. у квартирі [ADDRESS]. 21.12.2000 року вони були зареєстровані в даному житловому приміщенні, та сплачували комунальні платежі тамали свої особисті речі, поміняли у квартирі замок. Однак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вибили замки, зняли двері з навісів у наданому моїй сім'ї приміщенні, встановили свої замки, і стали чинити перешкоди в користуванні даним приміщенням, та більше її не впустили. З того часу вона постійно звертається до адміністрації підприємства з проханням усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а також у Франківську районну адміністрацію, міську Раду, прокуратуру. Неодноразово адміністрація ДЖКП ДК «ЛОРТА» спільно з працівниками міліції робили спроби для заселення їх сім'ї в надане житлове приміщення. Однак, [PERSON] та [PERSON] не відчиняли дверей блоку, та не дозволяли її заселитися в надане житлове приміщенням В 2010 році її чоловік [PERSON] помер. До даного часу вона змушена проживати в однокімнатній квартирі по вул. Патона, 4/15 у м.Львові разом із сім'єю сина. Іншого житла вона не має. Хворію на туберкульоз нирок та є пенсіонеркою. 24.12.2012 року комісією з інвентаризації житлових приміщень гуртожитків Франківської районної адміністрації проведено інвентаризаційне обстеження житлових кімнат в гуртожитку по вул. Пулюя, 32 у м.Львові. Витягом з протоколу №14 наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках від 10.01.2013 року був затверджений інвентаризаційний акт володіння житловим приміщенням №515 в гуртожитку на вул. Пулюя, 32 за нею, а також даним протоколом було рекомендованоїї звернутися до суду. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28.11.2013 року був частково задоволений її позов до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, яким було зобов'язано відповідачв усунути перешкоди у користуванні її житловим приміщенням №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м. Львові. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Львівської області від 9.10.2014 року рішення Франківського районного суду були залишені без змін. Однак, рішення суду виконано не було, відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовилися усунути перешкоди в користуванні її житловим приміщенням №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м. Львові, та надалі займають її житло самоуправно, використовуючи його як кладову, а вона немає де жити, чим порушують її житлові права, тому для захисту свого права та інтересу змушена звернутись до суду. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач та її представник уточненні позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та до уточненої заяви. Просять уточнений позов задовольнити. Відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, та пояснив, що ордер №642 від 05.07.2000 року ДК ЛОРТА позиваці був виданий із порушенням чинного законодавства України, з приводу чого вони звернулись до суду із позовом про визнання такого ордеру на спірне житлове приміщення недійсним, оскільки власник видав такий ордер позивачці на площу, що не була житловою. Даною нежитловою площею у будинку №32 по вул. Пулюя в м. Львові користуються шість сімей, використовують приміщення для сушіння білизни та зберігання продуктів харчування. Вважає, що позивачка на спірне приміщень немає права, а тому просить відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, оскільки позивачкою не надано доказів, що її право порушено та за недоведеністю. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання, будучи належним чином повідомленні про день, час та місце слухання справи, не зявилися. Відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи, однак суд вважає, що таке клопотання є з метою затягування судового розгляду. Крім цього, в даній справі міститься заперечення, з яких видно, що відповідач [PERSON] позов заперечує, просить у задоволенні позову відмовити, оскільки підстав для задоволення позову не має, а тому суд вважає, що справу слід слухати їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник третьої особи Львівської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що позовні вимоги позивача є обґрунтовані, оскільки право позивача порушені, відповідачі перешкоджають її користуватись житловим приміщення №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м.Львові на яке вона має законне право. Просить позов задоволити. Представник відділу приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судове засідання не зявився, подав лист(а.с.94) з якого видно, що він просить справу заслухати у їх відсутності, при постановленні рішення підтримують позицію Львівської міської ради та виконавчих її органів, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представники третіх осіб Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, ДЖКП «ЛОРТА» та ЛКП «Сокільницьке» у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що протоколом № 60 від 27.06.2000 р. [PERSON] виділено у сімейному гуртожитку по вул. Пулюя,32 у м.Львові кухню і комору для переобладнання на житлову квартиру для проживання позивачки та її сім'ї. На підставі зазначеного вище протоколу позивачці було видано ордер № 642 від 05.07.2000 р. на право заняття з сім'єю з 2-х чоловік у відомчому гуртожитку дві кімнати житловою площею 28 кв.м. в квартирі 515. Вони вселилися в це приміщення, влаштували свої замки на вхідні двері. Однак сім'я [PERSON] зламала ці замки і використовують приміщення для своїх потреб, тримають особисті речі, не впускають позивачку, що не заперечується сторонами по справі. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 28.11.2013 року позов [PERSON] задоволено частково та зобовязано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON], житловим приміщенням №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м. Львові. Додатковим рішенням Франківського районного суду м.Львова від 02.04.2014 року в задоволенні позовної вимоги про визнання за [PERSON] права на користування житловим приміщенням №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м.Львові відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06.08.2012 року апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилені, рішення Франківського районного суду м.Львова від 28.11.2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 2 квітня 2014 року залишено без змін. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як встановлено судом, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] вселилися без видачі ордера та будь-яких на те правових підстав у житлове приміщення №515 в будинку №32 по вул. Пулюя в м.Львові, чинять надалі перешкоди позивачу у здійсненні нею своїх прав на користуванням наданим їй житлом, відтак позивачка не має доступу до цієї житла, іншого житла вона не має. Отже, [PERSON] правомірно займає виділене їй спірне приміщення. При цьому, суд вважає, що відповідачів та представника відповідача [PERSON] заперечення по даній справі є необґрунтовані, оскільки вони не надали належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Пленум Верховного Суду України в п.22\~постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України»\~розяснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Порядок надання житлової площі в гуртожитках, користування та виселення з гуртожитків, їх утримання регулюється\~главою 4 ЖК\~та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим\~постановою Ради Міністрів УРСР від 3.06.1986 р. № 208. Відповідно до\~ст.128 ЖК України, житлова площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення (ст.129 ЖК України). Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Статтею 47 Конституції України\~закріплено право кожного на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. У ст. 109 Житлового Кодексу зазначено, що виселення з жилої площі в будинку державного чи громадського житлового фонду допускається тільки з підстав, установлених законом. Особа може бути виселена у разі визнання договору найму недійсним,\~якщо вселення було проведено всупереч закону, без видачі ордера. Оскільки єдиною підставою для заселення є ордер, то заселення без ордера, хоч і прийнято рішення про його надання, вважається самоуправним. Такими, що самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. Виселення цих осіб пов'язано з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Допускається виселення у порядку визнання ордеру на вселення в жиле приміщення не дійсним, однак особу може бути виселено і у випадку визнання договору найму недійсним та\~\~якщо вселення в жиле приміщення попри закон було проведено без видачі ордеру. Загальним правилом для виселення встановлено судовий порядок, що є суттєвою гарантією житлових прав громадян. Оскільки єдиною підставою для вселення є ордер, то заселення жилих приміщень без ордера, хоч і було рішення про надання цього приміщення, також має вважатися самоуправним. Укладений у цьому разі договір найму може бути визнаний судом недійсним, а виселення має проводитися на підставі\~ст. 117 Житлового кодексу. Довготривалість користування самоуправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення учасників процесу, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved