Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття тавизначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 10.06.2006 року по 18.11.2010 року вона з відповідачем перебувала у шлюбних стосунках та від спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 14.09.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. З початку січня 2010 року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Син постійно проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. За час перебування у шлюбі з вини відповідача між ними часто виникали сварки, свідком яких був їх неповнолітній син, дитина стала більш знервованою, неспокійною. Саме це стало причиною припинення шлюбних відносин, після чого вони з сином переїхали проживати до матері позивачки. Відповідач за цей час приїздив до сина лише декілька разів, на телефонні дзвінки не відповідав. Відповідач зовсім не цікавиться життям сина, постійно безробітний, тому вимагає у неї грошові кошти за кожен дозвіл, що стосується оформлення закордонного паспорта на дитину та інше. Вона має бажання зі своїм сином подорожувати та відпочивати в інших країнах світу, але дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач не надає. Син проживає з нею, вона утримує та належним чином піклується про його здоров'я, фізичний, духовний, та моральний розвиток. На даний час у позивача виникла необхідність у визначенні місця проживання дитини, оскільки згідно чинного законодавства потрібний дозвіл батька дитини для вирішення певних питань, таких, як: реєстрація місця проживання, виготовлення закордонного паспорту, виїзду за кордон. Та зважаючи на те, що батько дитини [PERSON] неодноразово відмовляв у наданні певного дозволу нічим це не обґрунтовуючи, ще й вимагав з позивача грошові кошти за дозволи, то позивач з даним позовом вимушена звернутися до суду. Згідно поданої заяви до суду, позивач уточнила позовні вимоги та просила суд визначити місце проживання її сина [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася, надала заяву, в якій позов підтримала та просила його задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, проте подав на адресу суду заяву в якій вказав, що проти позову не заперечує. Згідно статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у разі визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. Судом встановлено, що сторони з 10.06.2006 року по 18.11.2010 року перебували у шлюбних стосунках та від спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 14.09.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. З початку січня 2010 року сім'я фактично розпалася та шлюбні стосунки між ними були припинені, у зв'язку з тим, що за час спільного проживання між ними неодноразово виникали сварки та непорозуміння, що негативно впливало на розвиток та виховання дитини, тому вони стали проживати окремо, а син залишилася проживати з матір'ю. Те, що син [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується: Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 2018 року; Довідкою про склад сім'ї № 723 від 15.02.2019 року, виданою громадським квартальним комітетом № 2 м. Умань; Актом оцінки потреб сім'ї від 28.02.2019 року, Висновком оцінки потреб сім'ї від 28.02.2019 року, виданими Управлінням праці та соціального захисту населення Уманської міської ради. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, дійшов висновку про обґрунтованість уточнених позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Outcome: approved