Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 14 грудня 2014 року вона позивач [PERSON] зареєструвала в Єгипті шлюб з відповідачем громадянином Єгипту [PERSON] , про що було видано свідоцтво про шлюб (сертифікат про одруження) 1/1 від 14/12/2014 року, видано: Абдін . Пізніше в Єгипті було здійснено реєстрацію її свідоцтва про шлюб (сертифікату про одруження) в електронний регістр: реєстрація актів громадянського стану: Абдін, видано: [PERSON] , індифікаційний номер: 1712, номер реєстрації: 6249, дата реєстрації 6249, дата реєстрації 28/11/2017 року, дата видачі: 01/06/2019 року, порядковий номер: 90806807 та підписано офіцером поліції: Аля Нассар . Дане свідоцтво про шлюб (сертифікат про одруження) вона подавала в посольство України в Єгипті для засвідчення справжності підпису перекладача з арабської мови на українську мову та для легалізації. В Посольстві їй тоді пояснили, що вони його самі легалізують. З 14 грудня 2014 року вона є офіційною дружиною відповідача і мешкала з ним разом. 06 жовтня 2016 року від цього шлюбу у них з відповідачем у Єгипті народився син [PERSON] . Її син [PERSON] отримав прізвище батька: [PERSON] . З 15 січня 2019 року у них з відповідачем були постійні сварки через нестачу коштів, один одного вони не розуміють, сперечаються за все, він не піклується про неї, а вона про нього. Вони живуть окремо, спільне господарство ними разом не ведеться. Він зрозумів, що бажає мати іншу жінку, а вона зрозуміла, що бажає мати іншого чоловіка. Він змінювати своє життя не хотів, сімейні відносини з ним втрачені, їх шлюб існує тільки формально. 23.06.2019 року вона з сином повернулася з Єгипту в Україну. Чоловік на кордоні Єгипту дав згоду на вивіз сина на територію України разом з нею. У жовтні 2019 року відповідач прилетів в Україну. 09.10.2019 року відповідач в установленому порядку отримав в України ідентифікаційний номер, зареєстрував своє місце проживання та зареєструвався в України як фізична особа - підприємець. За усною домовленістю з відповідачем, вихованням їхньої дитини вони будуть займатися разом. Також відповідач не проти, щоб їх спільна дитина мешкала разом з нею. Домовленості про сплату на її користь аліментів на утримання дитини у них не було. Вона переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам та інтересам відповідача. Просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що укладений 14 грудня 2014 року в Єгипті, свідоцтво про шлюб (сертифікат про одруження) 1/1 від 14/12/2014 року, видано: Абдін . Позивач в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву, в якій просить суд слухати дану справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного. Судом встановлено, що 14 грудня 2014 року [PERSON] зареєструвала в Єгипті шлюб з громадянином Єгипту [PERSON] , про що було видано свідоцтво про шлюб (сертифікат про одруження) 1/1 від 14/12/2014 року, видано: Абдін . Пізніше в Єгипті було здійснено реєстрацію свідоцтва про шлюб (сертифікату про одруження) в електронний регістр: реєстрація актів громадянського стану: Абдін, видано: [PERSON] , індифікаційний номер: 1712, номер реєстрації: 6249, дата реєстрації 6249, дата реєстрації 28/11/2017 року, дата видачі: 01/06/2019 року, порядковий номер: 90806807 та підписано офіцером поліції: Аля Нассар . Дане свідоцтво про шлюб (сертифікат про одруження) подала подавала в посольство України в Єгипті для засвідчення справжності підпису перекладача з арабської мови на українську мову та для легалізації. З 14 грудня 2014 року [PERSON] є офіційною дружиною [PERSON] . [INFO] від цього шлюбу у сторін у Єгипті народився син [PERSON] . Син [PERSON] отримав прізвище батька: [PERSON] . 09.10.2019 року відповідач в установленому порядку отримав в України ідентифікаційний номер, зареєстрував своє місце проживання та зареєструвався в України як фізична особа - підприємець. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача. Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Враховуючи, що останнє місце реєстрації відповідача [PERSON] є [ADDRESS] , та те, що на території України відповідач займається підприємницькою діяльністю, то справа підсудна судам України, а саме Соснівському районному суду м. Черкаси. Відповідно ст.58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Відповідно до ч.1 ст.60 вказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Частиною 1 ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. На підставі викладеного, суд вважає можливим застосувати положення ч. 1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право». До спірних правовідносин суд застосовує право Держави Україна. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. За приписами статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Як визначено у ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved