Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, мотивуючи свої вимоги тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2019 року. Від даного шлюбу мають одну спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею і перебуває на його утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося, сім`я існує формально, подальше збереження шлюбу не можливе. Більше одного року проживають окремо, спільне господарство не ведуть, примирятися не мають наміру. Вважає, що сім`я розпалася, збереження шлюбу та подальше спільне проживання неможливе, тому просить розірвати шлюб. Також просить стягнути із [PERSON] аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок щомісяця, так як останній являється батьком [PERSON] , є працездатним, інші утриманці відсутні та останній має можливість сплачувати аліменти саме в такому розмірі. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву відсутній. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити рішення по справі. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.26). Від даного шлюбу мають одну спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до витягу № 072-10/277 від 12 квітня 2021 року дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю (а.с.25). Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Стаття 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За правилом ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. При розгляді справи про розірвання шлюбу судом було всебічно досліджено мотиви розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, тож не мають спільного бюджету. Позивака категорично наполягає на розірванні шлюбу, та переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Суд дійшов висновку, що причини, з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та поновлювати їх наміру не мають. За таких умов подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, а тому суд вважає, що вимоги [PERSON] слід задовольнити та розірвати шлюб між нею та відповідачем. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до Витягу № 072-10/277 від 12 квітня 2021 року дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю (а.с.25). [PERSON] , який являється батьком [PERSON] , є працездатним, тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачці аліменти на утримання дитини. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини у розмірі 2000 гривень, суду не надано. Відзив в матеріалах справи відсутній. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення аліментів також підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина в розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Суд також вважає, що такий розмір аліментів є виправданий дійсними потребами дитини, забезпечить належний рівень її утримання і не призведе до порушення прав відповідача. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved