Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуваючи у шлюбі з 31.03.2000, який було розірвано 07.04.2020 у встановленому законом порядку, відповідно до договору купівлі-продажу від 23.01.2003 було придбано та офрмлено на її чоловіка - [PERSON] житловий будинок за [ADDRESS] . Вважає, що даний житловий будинок є її особистою приватною власністю, оскільки його придбано за особисті кошти, отримані внаслідок продажу належного їй на праві особистої власності житлового будинку [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує, справу просить розглянути у її відсутності та відсутність позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 21.03.2000 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). Дошлюбне прізвище позивача - [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище - [PERSON] . У шлюбі у сторін дітей немає. Рішенням Козятинського міськрайонного шлюбу від 07.04.2020 шлюб між сторонами розірвано (а.с.5). Перебуваючи у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 23.01.2003 приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Палагутіною В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 160, стронами придбано житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.6). Право власності на вказаний вище будинок зареєстровано у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 06.02.2003 за реєстровим № 388 за [PERSON] . Відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори 29.03.1989 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-228 від 29.03.1989, [PERSON] належала Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] (а.с.88-89 інвентарної справи №2756). Згідно з рішенням виконавчого комітету Козятинської міської ради №88 від 28.05.1992 вулицю Крупську перейменовано у [ADDRESS] (а.с.149 інвентарної справи №2756). Для придбання будинку [ADDRESS] [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 23.01.2003 приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Палагутіною В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 158 від 23.01.2003, продано належну їй на праві власності Ѕ частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель за номером десять по [ADDRESS] (а.с.111 інвентарної справи №2756). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12. 2007 №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 у справі № 367/5390/14-ц. Якщо один з подружжя доведе, що майно, набуте ним у шлюбі, було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя (постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16). Факт придбання спірного будинку [ADDRESS] за кошти, отримані позивачем від реалізації будинку [ADDRESS] , визнається також самим відповідачем. Отже, спірний будинок хоча й був придбаний у період шлюбу, проте за особисті кошти позивача, отримані від продажу житлового будинку по [ADDRESS] , тому цей житловий будинок не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] . Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням викладеного вище, а також зважаючи на те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved