Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб, неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживати з матір`ю. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 04 червня 2011 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На даний час вони з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї стали неможливими через різні погляди на життя та постійні сварки. Рішення про розірвання шлюбу є обопільним. Збереження шлюбу вважає неможливим. Позовна заява надійшла до суду 07.09.2021. Ухвалою головуючого судді від 28.09.2021, після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача, заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі з призначенням першого судового засідання на 19.10.2021. В судове засідання позивачка не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про проведення судового засідання за її відсутності, з повідомленням, що позов підтримує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судовому засіданні також присутній не був. Надав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі з повідомленням про визнання позову та надання згоди на розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, враховуючи підтримання позову позивачем, заяву відповідача про визнання позову, що не суперечить закону в частині розірвання шлюбу і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до вимог ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ч. 3 ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 04 червня 2011 року Виконкомом Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області, актовий запис № 1 (а.с. 5). Від шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Приймаючи до уваги обставини життя подружжя, відсутність згоди позивача на примирення та згоду відповідача на розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що шлюб на підставі ст.112 Сімейного кодексу України належить розірвати, оскільки шлюбні стосунки фактично припинились і перебування сторін у шлюбі носить формальний характер, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З питання визначення місця проживання неповнолітньої дитини позивачка доказів не надавала, ознак наявності спору між батьками з приводу визначення місця проживання [PERSON] , 2011 року народження, судом не виявлено, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. У зв`язку із визнанням позову відповідачем та відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: partial