Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання майна загальною сумісною власністю та визначення часток подружжя. В обґрунтування позову вказала, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем з 01.09.2001 року. В теперішній час вона звернулась в суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. У період шлюбу, 27.08.2003року вона разом з відповідачем за сумісні гроші придбали житловий будинок, який розташований у с. Верхньокам»янка вул. Землянова, 177. У звязку з розірванням шлюбу, відповідач постійно заявляє, що будинок належить тільки йому, а тому вона в теперішній час бажає захистити свої майнові права, зафіксувавши рішенням суду за собою частку власності на вищевказаний будинок. У урахуванням вищевикладеного просить суд винести рішення, яким визнати за нею та відповідачем [PERSON] право загальною сумісною власністю на житловий будинок з господарськими спорудами, розташованого за адресою Бахмутський район с. Верхньокам»янка вул. Землянова, 177 та припинити право загальної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами за а адресою Бахмутський район с. Верхньокам»янка вул. Землянова, 177 належить їй та [PERSON] на праві приватної часткової власності по ? частини кожному. Представник позивача [PERSON] у попереднє судове засідання не зявилась до початку судового засідання надала заяву, в якій просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у попереднє судове засідання не зявився до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність та позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу 27.08.2003року, посвідченого державним нотаріусом другої Артемівської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №3088, громадянин [PERSON] купив у громадянки [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами та побудовами, який знаходиться в Артемівському районі село Верхньокам»янка вулиця Землянова, 177.Інвентаризаційна оцінка зазначеного будинку становить 19630грн. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, будинок, розташованого в Артемівському районі село Верхньокам»янка вулиця Землянова, 177 на лежить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб,01.09.2001 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та останній після шлюбу надано прізвище «Кохан». Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до зазначеної статті воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до п. 24, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є квартира та комплекс будівель та споруд; 2) з'ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина 3 статті 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 372 ЦК України зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пленум Верховного Суду України в постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Суд доходить висновку, що оскільки майно набуто сторонами під час перебування в шлюбі, не відноситься до переліку яке є приватної власністю чоловіка або дружини, оскільки придбане за договорами купівлі-продажу, воно є спільною сумісною власністю подружжя і частки кожного з них є рівними. Ні домовленістю, чи шлюбним договором не було визначено інший порядок поділу майна подружжя. Крім того, відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна загальною сумісною власністю та визначення часток подружжя, обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності,

Outcome: approved