Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстрована [PERSON] ,\~яка фактично\~не проживає\~за вказаною\~адресою з\~жовтня 2020\~року. Факт реєстрації [PERSON] в домоволодінні позивача складає певні незручності та додаткові фінансові витрати. З цієї причини [PERSON] не може оформити субсидію на житлово-комунальну послуги. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути в її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, не повідомила про причини неявки, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. На її адресу, зазначену в позовній заяві та підтверджену довідкою селищної ради, була направлена судова повістка, при цьому вказана кореспонденція повернулася до суду з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом від\~13\~грудня 2006\~року,\~посвідченого державним\~нотаріусом Дворічанської\~державної нотаріальної\~контори Харківської\~області,\~ [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , з надвірними будівлями (а.с. 6). [PERSON] зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області від 09.12.2021 № 16-09/325 (а.с. 12). Згідно акту № 73 від 01 грудня 2021 року, проведено обстеження домоволодіння [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] , у вказаному домоволодінні зареєстрована [PERSON] ,\~але за\~місцем реєстрації\~фактично не проживає з 15 жовтня 2020 року (а.с. 8). В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). На підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад 1 (один) рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Договір найму житла сторони спору не укладали, розмір оплати не погоджували. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Відповідно до ч.ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду даної справи позивачем були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. Суд вважає встановленим факт порушення відповідачем права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач, як власник майна, має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Також в судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, з`ясував обставини, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, вивчив матеріали справи, і дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: approved