Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання фізичної особи такою, що втратила право на проживання. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири за адресою [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02.02.2004 року. Зазначає, що відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, проте з червня 2017 року не проживає у ній. Вказує, що відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей в будинку немає. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому тривалий час. Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, водночас, у заяві від 23.05.2019р. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити; не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.02.2004 р. номер в реєстрі 1-532, виданого державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори (а.с. 7), позивачу належить квартира [ADDRESS] (а.с. 7). З копії будинкової книги А №33159 (а.с. 8-15) вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] З доводів позивача, відповідач з червня 2017 не проживає у квартирі. Даний факт підтверджується повідомленням Луцького відділення поліції ГУНП у Волинській області від 24.01.2019 р. №2263 (а.с. 16). [PERSON] є колишнім чоловіком доньки позивачки [PERSON] . Однак шлюб між подружжям був розірваний, що стверджується заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.11.2018 року у справі №161/5004/18 (а.с.17-18). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстровано його місце проживання, оскільки з червня 2017 року у ньому фактично не проживає, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймає, а тому він втратив право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад рік, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] підлягає до задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України на відповідача покладаються понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved