Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.08.2008 року до 28.02.2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . 25.06.2013 року на підставі договору купівлі - продажу № 1373 придбана квартира [ADDRESS] . В серпні нею та [PERSON] подано заяву до виконавчого комітету Харківської міської ради про дозвіл укласти між ними договір про поділо сумісного набутого майна подружжя, в результаті якого Ѕ частина спірної квартири переходить у її власність та договір про припинення права на аліменти для малолітньої [PERSON] та передачею на ім`я дитини права власності на Ѕ частину, яка належить [PERSON] у спірній квартирі. 12.09.2018 року рішенням № 615 Харківської міської ради надано дозвіл сторонам у справі на здійснення правочинів. На даний час [PERSON] забрав правовстановлюючі документи на спільну квартиру, погрожує їй продати без її відома спірну квартиру, а тому згоди про поділ спільного сумісного майна подружжя не досягнуто, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Позивач та її представник підтримали позовні вимоги в судовому засіданні, просили задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в їх задоволенні, вказуючи про те, що позивачка ніколи не працювала, кошти в на придбання спірної квартири надані батьками, які продали належний їм автомобіль, зняли гроші з банківських рахунків. Також, відповідач звертався до матері та отримав у борг грошові кошти на придбання спірної квартири, про що складена розписка від 12.10.2012 року. Таким чином, вважала, що спірна квартира придбана лише за кошти [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що є дружиною брата відповідача у справі, позивачку давно не бачила, стосунки з нею нейтральні. По суті справи вказала, що в 2012 року відповідач запропонував придбати квартиру, грошових коштів не було, при цьому вона стала свідком як мати відповідача позичала [PERSON] грошові кошти. Вказала, що відповідач придбав квартиру для себе особисто, а не для родини, гроші, позичені у матері останній не повернув. Свідок [PERSON] , який є братом відповідача, в судовому засіданні вказав на нейтральні стосунки з позивачкою, відсутність причин для обмови. По суті справи зазначив, що відповідач двічі отримував від матері грошові кошти у борг на придбання квартири. Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2008 року до 28.02.2018 року, від якого мають доньку - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі придбана квартирі [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 25.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., реєстровий № 1373. Рішенням Харківської міської ради № 615 від 12.09.2018 року надано дозвіл на здійснення правочинів, зокрема [PERSON] та [PERSON] на укладення договору про поділ сумісно набутого майна подружжя, в результаті якого Ѕ частина квартири [ADDRESS] переходить у власність [PERSON] . Дозволено [PERSON] укласти з [PERSON] договір про припинення права на аліменти для малолітньої [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з передачею на ім`я дитини права власності на частину вказаної квартири, яка належить [PERSON] . Рішенням суду від 11.02.2021 року стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] загальну суму боргу за розписками від 12.10.2012 року, в розмірі 328900 грн. Згідно даного рішення суду вказані кошти отримані відповідачем для придбання квартири та проведення ремонтних робіт. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбу за спільні кошти, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині вищезазначеної квартири. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем [PERSON] не спростовано. Доводи відповідача про те, що позивачка не працювала, [PERSON] за кошти отримані від батьків придбав спірну квартиру, в тому числі брав гроші в борг про що свідчать розписки та рішення суду про стягнення цих коштів не заслуговують на увагу та суд розцінює такі доводи та докази як намагання відповідача уникнути поділу спільного майна подружжя. Разом з тим, з часу придбання квартири та ухвалення рішення суду про розірвання суду, відповідачем не порушувалося питання в судовому порядку про визнання спірної квартири особистою приватною власністю. Показання свідків, які є родичами відповідача, суд відхиляє, оскільки вони є зацікавленими особами та лише підтвердили факт отримання грошей від матері відповідача, що не є спростуванням презумпції прав спільної сумісної власності майна подружжя. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved