Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , визначивши третіми особами - приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Ю.О., приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Баку О.В., в якому просила: -скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , -витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь квартиру [ADDRESS] ; -здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру за [PERSON] . Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецьким Д.І. від 21 березня 2017 року відкрите провадження по справі (а.с. 72). Ухвалою суду від 21 березня 2017 року вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 77,78). 02.08.2017 року [PERSON] подала до суду уточнений позов до [PERSON] , [PERSON] , визначивши третіми особами - приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Куліша Ю.О., приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Баку О.В. (а.с. 111-113), в якому просила суд: - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що 20 березня 2003 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в бюро технічної інвентаризації за № 1524. Позивач сплатила попередньому власнику квартири певну грошову суму, останній передав їй технічну документацію на квартиру та ключі від неї, однак зазначений договір не був нотаріально посвідчений, тому [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності. Рішенням Новомосковського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року її позов задоволено, за нею визнане право власності на зазначену вище квартиру, однак при здійсненні державної реєстрації права власності, Новомосковським відділом з державної реєстрації бізнесу та речового права їй було відмовлено у вчиненні реєстраційної дії, оскільки [PERSON] зареєстрував своє право власності на зазначену квартиру, на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.09.2016 року. Нею було подано заяву про перегляд заочного рішення, Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська відповідною ухвалою від 23 грудня 2016 року зазначене заочне рішення скасоване, а 29 грудня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] був залишений без розгляду. Між тим, 28 грудня 2016 року [PERSON] здійснив відчуження квартири [ADDRESS] , уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3594. Таким чином, позивач наполягає на тому, що [PERSON] , достовірно знаючи про скасування заочного рішення, на підставі якого він набув право власності на нерухоме майно, не повідомив про ці обставини при укладенні договору купівлі-продажу. В той же час позивач безперервно користувалася зазначеною квартирою, сплачувала всі комунальні послуги, вважає, що, на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, набута нею у власність квартира за біржовим договором, вибула з її володіння поза її волею, а тому вона просить витребувати нерухоме майно у добросовісного набувача - [PERSON] . З посиланням на вимоги ст.ст. 386, 392 ЦК України, [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524 Ухвалою суду від 26.02.2018 року зазначені позови об`єднані в одне провадження (а.с. 173,174). Зустрічний позов обґрунтований тим, що обставини та підстави укладення договору викликають сумнів у його укладенні та посвідченні сторонами взагалі. Уклавши договір ще в 2003 році, [PERSON] протягом тривалого часу не здійснювала державну реєстрацію права власності, зазначений договір, на думку [PERSON] , є підробленим документом, який прямо зачіпає його права, як власника квартири. Також відповідач за зустрічним позовом посилається на недодержання нотаріальної форми договору. За клопотанням представника відповідача судом було призначено судову технічну експертизу на предмет визначення часу виготовлення друкованої частини оспорюваного договору, на предмет наявності ознак монтажу тексту або інших елементів, на предмет встановлення періоду поставлених на ньому підписів, печаток та штампів, тощо (а.с. 206-209). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Пташинський О.М. позов підтримав, надав пояснення щодо обставин набуття [PERSON] права власності на квартиру, на підставі угоди, що була укладена в 2003 році, посвідчена Новомосковською товарною біржею. Представник позивача наполягав на тому, що при посвідченні договору товарною біржею у продавця квартири - [PERSON] було вилучено свідоцтво про право власності на квартиру на Новомосковській товарній біржі, з невідомих причин у технічному паспорті на квартиру не були внесені зміни щодо власника квартири з [PERSON] на [PERSON] . Між тим, представник позивача звернув увагу на те, що отримавши рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 20 грудня 2016 року, його довіритель не змогла здійснити державну реєстрацію права власності у спосіб, передбачений діючим законодавством України, оскільки [PERSON] зареєстрував своє право власності на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська. Не будучи стороною по справі, саме за її заявою було скасоване заочне рішення, а в подальшому позов [PERSON] до [PERSON] був залишений без розгляду. [PERSON] був обізнаний про такі події, однак продав квартиру [PERSON] , внаслідок чого квартира вибула з володіння [PERSON] незаконно поза її волею. Представник позивача настоював на тому, що починаючи з 2003 року [PERSON] проживала в квартирі, сплачувала комунальні послуги за неї. Зустрічний позов представник позивача не визнав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зустрічний позов підтримав, позов [PERSON] не визнав, посилаючись на те, що його довіритель набув право власності на спірну квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., право власності на майно було належним чином зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідачеві [PERSON] достеменно відомо, що [PERSON] жодного дня не проживала у цій квартирі, її попередній власник [PERSON] , з яким [PERSON] начебто уклала договір купівлі-продажу на біржі, помер у цій квартирі. Представник відповідача наполягав на тому, що біржовий договір з`явився у [PERSON] вже після смерті [PERSON] , являється підробленим документом. Про його наявність та реєстрацію в бюро технічної інвентаризації нічого не було відомо з 2003 року, подані квитанції про сплату комунальних послуг свідчать про її оплату [PERSON] , оригінал договору представник позивача не надав для проведення експертизи, а тому представник відповідача наполягав на визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки він порушує права власника квартири - [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення у яких підтримав зустрічний позов [PERSON] , не визнає позовних вимог [PERSON] , вважає, що при розгляді справи № 183/3701/16, що розглядалася Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, за результатами розгляду якого [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] , не були враховані суттєві обставини щодо укладення оскаржуваного договору, передачі майна, передачі грошових коштів, не досліджено оригінал договору купівлі-продажу, відсутні докази реєстрації договору в БТІ, відсутні доказ ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору тощо. Відповідач зауважує, що [PERSON] жодного разу не була в цій квартирі, при укладенні договору купівлі-продажу квартири з [PERSON] він сплачував комунальні послуги, а зі сторони [PERSON] мається факт незаконного захоплення квартири. Також відповідач вважає, що [PERSON] , не будучи власником майна не має права на пред`явлення позову про витребування майна у добросовісного набувача, а повторне звернення [PERSON] з позовом про визнання права власності є наслідком залишення позову без розгляду. Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Треті особи - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш О.Ю. та представник Новомосковської товарної біржі в судове засідання не з`явилися, причина неявки суду не відома. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, що з`явилися в судове засідання, оцінивши надані сторонами та отримані судом докази судом встановлені наступні обставини справи. Суду позивачем [PERSON] подано копію технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , що був виготовлений 29.10.2002 року на ім`я власника [PERSON] (а.с. 13,14). [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с. 12). Матеріали справи містять інформацію КП «Новомосковське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради», направлене на адресу суду в рамках цивільної справи № 183/3701/16, у відповідності до якого матеріали інвентаризаційної справи станом на 01.01.2013 року містять інформацію про те, що власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, що було видане 26.12.2002 року Новомосковською міською радою, є [PERSON] (а.с. 17). Наявність свідоцтва про право власності на житло, що було видане 26.12.2002 року Новомосковською міською радою, у жодної зі сторін справи судом не встановлена. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року у справі № 183/3701/16 за позовом [PERSON] до Новомосковської міської ради, третя особа - Новомосковська товарні біржа, частково задоволено позов [PERSON] , за останньою визнано право власності на квартиру [ADDRESS] та відмовлено у задоволенні позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу цієї квартири, що був посвідчений на Новомосковській товарній. В свою чергу, [PERSON] 28 грудня 2016 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , що був посвідчений 28 грудня 2016 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3594. (а.с. 20,21). 12.10.2016 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації значиться [PERSON] (а.с. 23,24). Виходячи з договору купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , квартира на момент її відчуження належала [PERSON] , на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало чинності 20.09.2016 року, реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснював приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О. 25.10.2016 року, тобто до прийняття Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення у справі № 183/3701/16. Сторонами не спростовано, що заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08. Вересня 2016 року за заявою [PERSON] - не сторони у справі, скасоване відповідною ухвалою суду від 29 грудня 2016 року (а.с. 32), і в цей же день позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, - залишена без розгляду (а.с. 33). Вирішуючи позов в частині вимог [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, суд виходить з наступних норм права. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно вимог ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, на яку [PERSON] посилається, як на підставу свого позову, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). Судом встановлено, що спірна квартира була набута відповідачем [PERSON] на законних підставах, шляхом укладення відповідного правочину, посвідченого нотаріально, що в подальшому пройшов державну реєстрацію. При цьому в поданому позові позивач [PERSON] не заявляє позовних вимог про визнання правочину недійсним. При цьому, не дивлячись на наявність рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , ретельній оцінці підлягає обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту порушеного права та підстави набуття нею права власності на спірну квартиру. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини щодо набуття [PERSON] права власності на квартиру, виходячи з дати укладення біржового договору, поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, а виходячи з моменту державної реєстрації права власності, спір між сторонами виник в 2016 році, тобто після набрання чинності ЦК України 01 січня 2004 року. Дійсно, відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, за умови укладення біржового договору у 2003 році між [PERSON] та [PERSON] , володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Як свідчать матеріали справи, померлий [PERSON] на має спадкоємців, які б у встановленому порядку прийняли спадщину. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Виходячи з матеріалів справи, державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений на Новомосковській товарній біржі, покупець [PERSON] , у встановленому законом на той час, не здійснила, не дивлячись на те, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене Міністерством юстиції України 07.02.2002 року № 7/5, зареєстроване і Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445. Вирішуючи позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 20 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, суд виходить з наступних норм права. Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Таким чином, наявність вільного волевиявлення учасників правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність волі учасника правочину при його укладенні є підставою для визнання такого недійсним. За ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Крім того згідно п. 6 Постанови за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. За таких обставин, враховуючи те, що на підставі біржового договору [PERSON] вважає себе власником квартири та вимагає його витребування і визнання за нею права власності, а [PERSON] являється власником цієї ж квартири на підставі правочину, який не визнаний судом недійсним, суд приходить до висновку, що наданими відповідачем [PERSON] доказами підтверджується порушення його права, як власника майна. Так, за клопотанням представника відповідача по справі була призначена судова технічна експертиза, на вирішення якої поставлені наступні запитання: в який період часу виготовлена друкована частина договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 20.03.2003 року; чи має договір ознаки монтажу тексту та/або інших елементів; в який період часу поставлені підписи від імені покупця, продавця, керівника товарної біржі на договорі; в який період часу вчинені написи і постановлені печатки і штампи на договорі від імені товарної біржі «Новомосковська» і Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»; який елемент поставлений на договорі раніше: печатка товарної біржі «Новомосковська» чи штамп Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор». Незалежний інститут судових експертиз, якому було доручено проведення такого виду експертизи, на адресу суду направив клопотання про надання дозволу на вирізання фрагменту з оригіналу договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , однак такого дозволу повноважний представник позивача [PERSON] адвокат Пташинський О.М. суду не надав, як і не надав оригінал оспорюваного договору для огляду судом. У відповідності до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У відповідності до ч.4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Як зазначав суд вище, [PERSON] не приймав участь у справі № 183/3701/16, однак визнання за [PERSON] права власності на квартиру рішенням суду від 09 грудня 2016 року, порушує права власника [PERSON] , який на момент набуття чинності рішення у цій справі, набув право власності на квартиру, на підставі нотаріально посвідченого договору, тому правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України. У відповідності до ч.11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. З метою уникнення сумнівів у достовірності та відсутності ознак підробки документу - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 20 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, судом було призначено експертизу такого документу та запропоновано представникові позивача подати оригінал такого договору до суду. У відповідності до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. За таких обставин, зважаючи на відмову представника позивача від надання суду та експертові оригіналу договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 20 березня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Новомосковською товарною біржею, зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524, суд приходить до висновку про визнання факту підробки такого договору щодо періоду його виготовлення, а з урахуванням відсутності такого договору в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру та недоведеності наявності такого договору в установі, яка його посвідчувала - Новомосковській товарній біржі, суд приходить до висновку про встановлення факту ознак монтажу тексту та/або інших елементів, періоду проставлення підписів від імені покупця, продавця, керівника товарної біржі на договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 20.03.2003 року, а також про встановлення ознак монтажу печатки і штампи на договорі від імені Новомосковського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор». Встановлені в судовому засіданні обставини, дають суду достатніх даних для задоволення зустрічного позову [PERSON] , що повністю виключає можливість задоволення первісного позову [PERSON] , яка вважаючи себе власником нерухомого майна не довела суду правомірність набуття права власності на квартиру, на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі та бюро технічної інвентаризації. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved