Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, зобовязання вчинити дії. Зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: м. Ладижин, вул. Суворова, будинок №16, на приватизованій земельній ділянці. Власником суміжного землеволодіння та будинку за адресою: м. Ладижин, вул. Суворова, буд. 18 є відповідач [PERSON], яка своїми неправомірними діями чинить їй перешкоди в користуванні належним їй на праві власності майном. А саме, згідно кадастрового плану належної їй земельної ділянки (кадастровий номер 0510600000:07:021:0158), площею 0,1 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), який міститься у Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0500777402013 від 21.08.2013 р., від А до Б належна земельна ділянка межує із земельною ділянкою, належною відповідачу [PERSON] [PERSON] біля самої межі із суміжною земельною ділянкою розташований належний їй житловий будинок. Відповідач [PERSON] самовільно, без жодних правових підстав, встановила металеву огорожу, якою фактично перекрила повністю доступ до задньої стіни житлового будинку, чим повністю позбавила можливості проводити поточний та капітальний ремонт задньої частини житлового будинку. Крім того, відповідач [PERSON] самовільно прикрепила неправомірно встановлену нею металеву огорожу до належного їй житлового будинку, тим самим руйнуючи його, та знищила межові знаки, які розділяли суміжні земельні ділянки по межі, яка проходить за її будинком. Зазначені порушення зафіксовані комісією в складі: начальника відділу земельних ресурсів [PERSON], представника ПП «Ладлен» [PERSON] та начальника відділу Держземагентства [PERSON], якими, за її заявою, було здійснено обстеження належної їй земельної ділянки за адресою: м.Ладижин, вул. Суворова, 16 та складено акт встановлення межі земельної ділянки по вул. Суворова, 16, м. Ладижин від 19 травня 2015 року. В акті вказаної комісії було запропоновано [PERSON] прибрати частину металевої огорожі, забезпечивши її вільний доступ до задньої частини власного житлового будинку, та відновити знищені межові знаки. На даний час відповідачем не прийнято жодних мір по виконанню рекомендацій комісії та відновленню її права вільно володіти та розпоряджатись належним їй майном. Вирішити спір в добровільному порядку з відповідачем неможливо, тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Згідно уточнених позовних вимог позивач просила усунути їй перешкоди в користуванні належним їй майном, яке знаходиться за адресою: вул. Суворова, 16, м. Ладижин, шляхом зобовязання відповідача [PERSON] змінити конфігурацію металевої огорожі шляхом демонтажу її частини шириною не менше 1 м біля стіни будинку з обох сторін для обслуговування будинку. Відновити знищені відповідачем межові знаки, які розділяють суміжні землеволодіння згідно кадастрового плану земельної ділянки (кадастровий номер 0510600000:07:021:0158), площею 0,1 га. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання 23.02.2016 року не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про що свідчить її розписка про отримання повістки, наявна в матеріалах справи. Заяв, клопотань про причини неявки відповідач суду не направила. В судовому засіданні 08.02.2016 року відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, вказавши, що паркан між суміжними ділянками вона не руйнувала. Деревяний паркан зняла сама [PERSON], коли робила ремонт задньої стіни будинку. Ремонт робили без її відома, дозвіл на ремонт вона не давала. Вислухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягаює частковому задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, а також земельної ділянки площею 0,1 га призначеної для обслуговування житлового будинку за вказаною адресою і земельної ділянки площею 0,0944 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: вул. Суворова, 16 в м. Ладижин Вінницької області. Дана обставина не заперечувалась сторонами та підтверджується письмовими доказами. З копії договору купівлі-продажу від 12.05.1989 року вбачається, що [PERSON] продала [PERSON] цілий житловий будинок зі всіма господарськими будівлями, що знаходиться в м. Ладижин, Вінницької області, по вул. Суворова, 16. З копії технічного паспорта та реєстраційного посвідчення на житловий будинок по вул. Суворова, 16 в м. Ладижин Вінницької області вбачається, що даний будинок належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.1989 року, який зареєстрований в КП «Тульчинське МБТІ» (а.с. 7-12). З копії рішення Ладижинської міської ради №1047 від 03.09.2013 року вбачається, що було затверджено [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, що розташовані в м. Ладижин по вул. Суворова, 16 (а.с. 51). Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно №10647691 від 10.10.2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10648499 від 10.10.2013 року вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 0510600000:07:021:0158, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: м. Ладижин, вул. Суворова, 16 (а.с. 13, 14). Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно №10650821 від 10.10.2013 року та з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 10652461 від 10.10.2013 року, а також із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № ВН-0500777652013 від 21.08.2013 року видно, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 0510600000:07:021:0159, площею 0,0944 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: м. Ладижин, вул. Суворова, 16. Згідно кадастрового плану земельної ділянки, одним із сусідніх землекористувачів є [PERSON] (а.с. 15, 16, 55, 56). Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі по вул. Суворова, 16 в м. Ладижин, зокрема, висновку про наявність обмежень та сервітути на використання земельної ділянки зазначено, що на використання зазначеної земельної ділянки обмежень немає. Разом з тим, рекомендовано укласти з власником сусідньої земельної ділянки (Суворова, 18) договір земельного сервітуту на право користування чужою земельною ділянкою для встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд. Згідно Кадастрового плану ділянки видно, що одним із суміжних землекористувачів є [PERSON] (а.с. 38-49). З акту погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 03.11.2015 року вбачається, що між ПП «Ладленд», в особі директора [PERSON] та [PERSON] було складено акт погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В акті зазначено, що [PERSON] приймає земельну ділянку по вул. Суворова, 16 в м. Ладижин загальною площею 0,1944 га (0,1 га для обслуговування будинку та 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства) з встановленими межовими знаками в кількості 10 штук. Згідно акту [PERSON] підписала його та зазначила, що «не погоджується» (а.с. 20). З акту встановлення межі земельної ділянки по вул. Суворова, 16 в м. Ладижин від 19.05.2015 року вбачається, що комісія, яка здійснила обстеження на підставі заяви [PERSON], прийшла до висновку, що встановленою [PERSON] металевою огорожею перекрито вільний доступ до задньої стіни житлового будинку [PERSON], тим самим обмежено можливість власниці проводити поточний та капітальний ремонт задньої частини будинку (а.с. 21). Відповідно до відповіді виконавчого комітету Ладижинської міської ради № 2-25-413 від 05.02.2016 року видно, що жодних дозвільних документів на влаштування огорожі, або її реконструкції по вул. Суворова, 16 та по вул. Суворова, 18 не надавалось. Спеціаліст відділу земельних ресурсів Ладижинської міської ради [PERSON] пояснила, що акт встановлення меж між суміжними земельними ділянками виготовлявся землевпорядною організацією. Оскільки сусіди погодили межі, тому міська рада затвердила технічну документацію. Після звернення [PERSON] до міської ради, 03.11.2015 року виїздила комісія, яка встановила межові знаки за допомогою вимірювань метром від межі сусідньої земельної ділянки, в деяких місцях це були залізні коли від паркану, а в деяких забили деревяні кілки. [PERSON] тоді не погодилась із встановленими межами, бо вважала, що від стіни її будинку має бути відступлено 2 м. Суд приймає ці докази до уваги, так як вони зібрані з дотриманням закону, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються. Із наявних в матеріалах справи фототаблиць зображено територію за задньою частиною належного [PERSON] будинку по вул. Суворова, 16 в м. Ладижин та встановлений відповідачем металевий паркан (34-37). При огляді на місці під час виїзного судового засідання 28.12.2015 року судом було встановлено, що [PERSON] дійсно позбавлена можливості пройти до задньої частини свого будинку, оскільки з обох боків від стіни її будинку встановлено металеву огорожу. Встановлено, що на доданих фототаблицях дійсно зображено задню частину стіни будинку [PERSON] та металеву огорожу. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала, що вона є власником будинку по вул. Суворова, 18 і металеву огорожу встановлено нею. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідачем створено перешкоди позивачу для вільного проходу до задньої частини належного їй будинку через встановлення металевого паркану. Відповідно до ст. ст. 15 , 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » судам роз'яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України , відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57 -59 ЦПК України ), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження правомірності встановлення металевого паркану між суміжними земельними ділянками. З відповіді міської ради вбачається, що дозволів на його встановлення не надавалось. Встановлена огорожа не дає можливості [PERSON] здійснювати догляд за стіною її будинку. Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача усунути перешкоди в користуванні [PERSON] житловим будинком шляхом демонтажу частини металевої огорожі шириною не менше 1 м біля стіни даного будинку з обох сторін підлягають задоволенню. Оскільки такий спосіб захисту, на думку суду, усуне позивачу перешкоди для проходу до задньої стіни будинку для його обслуговування. Разом з тим, щодо посилання позивача та її представника на наявність земельного сервітуту суд виходить з такого. Згідно договору на встановлення земельного сервітуту від 18.09.2012 року, укладеного між [PERSON] та Ладижинською міською радою, та доданого плану земельної ділянки видно, що було встановлено земельний сервітут на земельну ділянку по вул. Суворова, 18 площею 0,002 га по межі із землею, що на той час перебувала у користуванні [PERSON] Сервітутом встановлено право на безперешкодний прохід та проїзд через частину земельної ділянки, що перебуває у власності згідно плану. Договір укладено на строк 9 років і вступає в законну силу з дня його реєстрації. (а.с. 73-75). Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЗК України договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації. Однак, позивачем не доведено, що даний договір було зареєстровано у встановленому законом порядку. А в наданій суду копії договору відомостей про його реєстрацію немає. Тому посилання на наявність сервітуту є недоведеним. Щодо позовних вимог про відновлення межових знаків, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 1\~ст. 179 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при\~\~ухваленні судового рішення. Відповідно до змісту ст. 55 ЗК України, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначаються місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під наглядом на збереження власникам землі. Якщо межі земельних ділянок збігаються з природними чи штучними лінійними спорудами (зокрема парканами) межові знаки можуть не встановлюватись. Судом встановлено, що на даний час між земельними ділянками сторін паркан та межові знаки відсутні. Позивачем не доведено того, що між земельними ділянками № 16 та № 18 по вул. Суворова встановлювались межові знаки встановленого зразка, які здавались власникам ділянок за актом під нагляд та збереження. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що такі межові знаки чи паркан було зруйновано чи знищено саме відповідачем. Те, що межові знаки не встановлювались підтвердила і спеціаліст відділу земельних ресурсів Ладижинської міської ради, зазначивши, що межовими знаками подекуди були деревяні кілки. Вимірювання проводили за допомогою метра, поворотні точки визначались «на око». Відповідач же в судовому засіданні зазначала, що саме [PERSON] зняла деревяний паркан, коли робила ремонт задньої стіни будинку. Позивач вказувала, що робила ремонтні роботи по обкладанню будинку цеглою. Позивачем не доведено, що паркан між суміжними земельними ділянками було зруйновано саме відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про зобовязання відповідача відновити знищені межові знаки між земельними ділянками сторін по справі, задоволенню не підлягають. Оскільки позов задоволено частково, тому згідно положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню половина судових витрат, понесених позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial