Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 року, укладеного між нею та [PERSON], який діяв за довіреністю в інтересах [PERSON], з підстави, передбаченої ст. 233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), просила визнати дату укладення договору датою її недієздатності, визнати договір купівлі-продажу квартири від 30.11.2012 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] недійсним з поверненням квартири у її власність, вселенням і відновленням реєстрації у квартирі її та її онуки [PERSON], виселенням та відміною реєстрації усіх осіб в тому числі останнього покупця [PERSON] В травні 2013 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 року недійсним з підстави, передбаченої ст. 233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини), зобов'язати покупця [PERSON], який не був стороною правочину, але придбав квартиру 30.11.2012 року повернути квартиру у її власність, зобов'язати орган державної реєстрації нерухомого майна зареєструвати право власності на квартиру за нею та скасувати попередню реєстрацію квартири за [PERSON], вселити її у квартиру, відновити реєстрацію у квартирі її та її онуки [PERSON], виселити та скасувати реєстрацію у квартирі всіх осіб, як в ній мешкають, в тому числі покупця [PERSON] В червні 2013 року позивачка змінила підставу позову та просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 року, укладений між нею та [PERSON], який діяв за довіреністю в інтересах [PERSON], з підстави, передбаченої ст. 225 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними). Просила зобов'язати покупця [PERSON], який не був стороною правочину, але придбав квартиру 30.11.2012 року повернути квартиру у її власність, зобов'язати орган державної реєстрації нерухомого майна скасувати реєстрацію квартири за [PERSON], зареєструвати квартиру за нею, вселити її у квартиру, відновити реєстрацію у квартирі її та її онуки [PERSON], виселити та відмінити реєстрацію усіх осіб, які в ній мешкають, в тому числі покупця [PERSON] В жовтні 2013 року до початку розгляду справи по суті позивачка змінила підстави позову та просила визнати укладений 21.06.2010 року договір купівлі-продажу вказаної квартири недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, ч. 1 ст. 225, 229, 230, 233, ст. 655, 1051 ЦК України із застосуванням ч. 7 ст. 8 ЦК України. Просила зобов'язати покупця [PERSON], який не був стороною договору, але придбав квартиру 30.11.2012 року повернути квартиру у її власність, визнати її власником квартири, зобов'язати орган державної реєстрації нерухомого майна скасувати попередню реєстрацію квартири за [PERSON], зареєструвати квартиру за нею, вселити її у квартиру, відновити реєстрацію її у квартирі, виселити та відмінити реєстрацію усіх осіб, які в ній мешкають, в тому числі покупця [PERSON] На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, де зазначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, враховуючи те, що позивачкою позов пред'явлений із декількох самостійних взаємовиключних підстав, судом позивачці та її представнику було роз'яснено право уточнити позовні вимоги та визначити конкретну підставу визнання правочину недійсним. Скориставшись таким правом, в грудні 2013 р. в уточненій позовній заяві представник позивачки просив визнати вказаний договір купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 р. недійсним. В судовому засіданні остаточно було з'ясовано, що представник позивачки просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 р. недійсним на підставі ст.ст. 229 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки), 230 (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), зобов'язати покупця [PERSON], який не був стороною договору, але придбав квартиру 30.11.2012 року повернути її у власність позивачки [PERSON], визнати її власником квартири, зобов'язати орган державної реєстрації нерухомого майна скасувати попередню реєстрацію квартири за [PERSON], зареєструвати квартиру за [PERSON], вселити її у квартиру, відновити реєстрацію її у квартирі, виселити та відмінити реєстрацію усіх осіб, які в ній мешкають, в тому числі покупця [PERSON] В судовому засіданні в частині визнання зазначеного договору недійсним на підставі ст.ст. 225 (правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними), 233 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини) ЦК України представник позивачки від позову відмовився, про що судом була постановлена відповідна ухвала про закриття провадження у справі в цій частині. В обґрунтування поданого позову представник позивачки вказав, що 21.06.2010 року між позивачкою [PERSON] та громадянином [PERSON], який діяв за довіреністю в інтересах [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу її квартири за адресою: [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Представник позивачки зазначив, що [PERSON] квартиру продавати не бажала, є особою похилого віку, іншого житла не має, має ряд хвороб, в тому числі неврологічних та психічних, через свій похилий вік та стан свого здоров'я вона не бачила який документ підписувала. Також зазначив, що відповідач [PERSON], діючі у змові з чоловіком онуки позивачки громадянином Сирії [PERSON], цим скористався та ввів [PERSON] в оману стосовно правочину, що вчинявся, а вона помилялася щодо природи правочину, вважала, що підписує нотаріальну заяву на дозвіл на реєстрацію у своїй квартирі чоловіка її онуки [PERSON]. Про продаж квартири вона не здогадувалася та дізналася про це лише під час її виселення разом із онукою, яка мешкала разом із нею. Зазначив, що позивачку [PERSON] ошукали, оскільки ціна продажу квартири не відповідала ринковим цінам на житло, які були на той час, крім того, грошей за продаж своєї квартири позивачка не отримала. Крім того, представник позивачки зазначив, що укладений договір купівлі-продажу квартири не відповідає типовій формі, права та обов'язки, а також наслідки угоди нотаріусом позивачці [PERSON] не роз'яснювалися. В судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали і просили визнати оспорюваний правочин недійсним, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 229, 230, ст. 655, 1051 ЦК України із застосуванням ч. 7 ст. 8 ЦК України. В судовому засіданні представники відповідачів [PERSON], [PERSON], та третьої особи нотаріуса [PERSON] позов не визнали, надали письмові та усні заперечення, згідно яких, вважають зазначений договір таким, що відповідає вимогам закону, вказують, що підстави для визнання його недійсним відсутні, факт небажання позивачки відчужувати свою квартиру вважають недоведеним, позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки вимоги позивачки не підтверджуються жодними доказами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву, в якій проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим, просить суд слухати справу без її присутності. Представники Прокуратури Київського району м. Харкова позов підтримували, просили його задовольнити. Вивчивши позовну заву, вислухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON], який діяв на підставі довіреності в інтересах відповідача [PERSON] 21.06.2010 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка належала позивачці та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 30.11.2012 року зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між відповідачами [PERSON] та [PERSON] була придбана [PERSON], який зареєстрував своє право власності на спірну квартиру. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Щодо позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстави, передбаченої ст. 229 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки) ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Із договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 року вбачається, що сторони, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, значення, умови та правові наслідки правочину, попередньо були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, щодо недійсності правочинів. Договір підписаний позивачкою та відповідачем [PERSON] Факт підписання договору позивачкою не оспорюється. Посилання позивачки на те, що даний договір купівлі-продажу квартири вчинений нею внаслідок помилки, а тому є підстави для визнання даного правочину недійсним, суд до уваги не бере, оскільки такий факт належними та достовірними доказами не доведений, як того вимагають приписи ст.ст. 10, 60 ЦПК України, а позовні вимоги ґрунтуються лише на поясненнях самої позивачки її представника [PERSON] та її онуки [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що позивачка є особою похилого віку, проте її дієздатність не обмежена, крім того підтверджена висновком судово-психіатричної експертизи щодо її психічного стану на час укладення нею угоди, яка була проведена у справі. Позивачка є письменною особою, відповідно до медичної документації, що міститься в матеріалах справи, має вади зору, однак належних та допустимих доказів того, що позивачка на час укладення угоди не бачила взагалі або ж бачила настільки погано, що була не взмозі самостійно прочитати договір, який нею був підписний, до суду надано не було. Пунктом 4 ст. 207 ЦК України визначено, що тільки у разі, якщо особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Пунктом 16 Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 і чинної на час укладання оспорюваного договору визначено, якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, нотаріус, крім того, прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ. Оспорюваний договір не містить позначки про те, що позивачка [PERSON] не могла самостійно прочитати договір внаслідок того, що вона не бачить, у зв'язку із чим договір прочитувався нотаріусом. Крім того, договір містить не лише підпис позивачки, але в ньому власноручно позивачкою написані її прізвище та ініціали. Крім того, в матеріалах справи міститься копія розписки власноручно написаною позивачкою [PERSON], яка була витребувана судом у приватного нотаріуса [PERSON], яка посвідчувала оспорюваний договір. Згідно тексту вказаної розписки позивачці [PERSON] нотаріусом роз'яснені правові наслідки укладеного нею договору купівлі-продажу квартири. Допитана у якості свідка [PERSON] вказала, що вона не писала зазначену розписку, проте суд критично ставиться до наданих позивачкою свідчень, оскільки в судовому засіданні був оглянутий оригінал розписки, до матеріалів справи долучена її копія, посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], сумнівів у справжності розписки у суду не виникло. Таким чином, матеріали справи та текст самого договору не містять доказів того, що при укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 р. між позивачкою та відповідачем [PERSON] воля сторін була направлена на укладання не договору купівлі-продажу, а іншого правочину, зокрема, як на те вказує позивачка та її представник, нотаріальної заяви про надання дозволу чоловіку онуки позивачки на реєстрацію у квартирі позивачки, та про порушення нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. За вказаних обставин у суду відсутні підстави для застосування до оспорюваного договору положень ст. 229 ЦК України. Щодо позовних вимог про визнання укладеного договору недійсним на підставі ст. 230 (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману) ЦК України, суд зазначає наступне. Посилання позивачки на те, що даний договір купівлі - продажу квартири вчинений позивачем внаслідок обману з боку відповідача [PERSON], який діяв у змові з чоловіком її онуки громадянином Сирії [PERSON], а тому є підстави для визнання даного правочину недійсним, також не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочини визнаються вчиненими під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. З матеріалів справи вбачається, що відносно дій відповідача [PERSON] та чоловіка своєї онуки [PERSON] громадянина Сирії [PERSON] 30.01.2013 р. позивачка зверталася із заявою до правоохоронних органів. Однак, до теперішнього часу будь-якого рішення щодо протиправності дій вказаних осіб не прийнято. Також із цього приводу відсутні будь-які судові рішення. З приводу пояснень позивачки щодо неотримання нею грошових коштів за продану квартиру та відсутності будь-яких документів, які б підтверджували факт розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно п. 4 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири продаж квартири вчинено за ціною 135 000, 00 грн., які покупець повністю сплатив продавцю ще до підписання договору. Позивачка [PERSON] не заперечуючи, що договір підписувала вона, таким своїм підписом підтвердила проведення з нею зі сторони [PERSON] повного розрахунку за продану квартиру. Таким чином факт повного розрахунку за продане майно підтверджується заявою продавця [PERSON], посвідченою нотаріально. Крім цього, суд зазначає, що виходячи з положень ч. 3, 4 ст. 692 ЦК України, якщо покупець не виконав обов'язок щодо оплати переданого йому товару, то продавець набуває права вимоги такої оплати або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. Таким чином, неналежне виконання стороною договору грошового зобов'язання не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Також суд не зважає на посилання позивачки про те, що продаж квартири був здійснений за ціною, яка не відповідала дійсним цінам на житло на той час, та була набагато менше від звичайних цін. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Враховуючи те, що чинне законодавство України не врегульовує цін на житло, що знаходиться у приватній власності громадян, таким чином ціна договору купівлі-продажу квартири визначається сторонами такого договору і не залежить від будь-яких інших умов. Також суд не бере до уваги пояснення позивачки та її представника про те, що позивачка до моменту виселення продовжувала проживати у квартирі та сплачувати вартість комунальних послуг, оскільки фактично проживаючи у квартирі, та будучі в ній зареєстрованою, позивачка являлася споживачем комунальних послуг та згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 «Про житлово-комунальні послуги» була зобов'язана оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до умов ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, але всупереч вказаного, позивачка [PERSON], заявивши вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу своєї квартири, не довела того, що помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, також як і не довела, що вона була введена в оману покупцем, щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладений позивачкою 21.06.2010 р з відповідачем [PERSON], був укладений правомірно, підстав для визнання його недійсними не вбачається, а тому у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України, необхідно відмовити. Враховуючи викладене вище, також не підлягають задоволенню й інші позовні вимоги, заявлені в позові, які випливають із вимог про визнання договору недійсним та є похідними від них. Щодо вимог про зобов'язання покупця [PERSON] передати квартиру [PERSON], визнати її власником квартири та про зобов'язання органу державної реєстрації нерухомого майна скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру та зареєструвати право власності [PERSON] суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено вище, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] в інтересах [PERSON], суд не знайшов. Доказів того, що договір купівлі-продажу квартири від 30.11.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] визнаний судом недійсним або є недійсним на підставі закону (нікчемними) в матеріалах справи не міститься. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом перевірялися доводи позивачки щодо відчуження квартири [PERSON] поза її волею і з цією метою судом була призначена та проведена судово-психіатрична експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: 1) чи страждає [PERSON] якими-небудь психічними захворюваннями, якщо страждає, то, чи усвідомлювала вона зміст та значення своїх дій, чи могла вона віддавати собі звіт у своїх діях або керувати ними при підписанні нею 21.06.2010 року договору продажі своєї квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] 2) чи знаходилась [PERSON] 21.06.2010 року на момент підписання договору продажу своєї квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], у тимчасовому хворобливому стані та чи усвідомлювала вона зміст та значення своїх дій, чи могла вона віддавати собі звіт у своїх діях та керувати ними? В матеріалах справи міститься акт № 740 від 17.09.2013 р. судово-психіатричної експертизи, яка була призначена судом. Відповідно до висновків акту на час оформлення договору купівлі-продажу квартири від 21.06.2010 р. [PERSON] ознак будь-якого стійкого хронічного чи тимчасового хворобливого психічного розладу, що позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявляла, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, будь-яких дефектів волі позивачки [PERSON] під час продажу своєї квартири не встановлено, а відповідно її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Отже, враховуючи викладене, покупець [PERSON], який на теперішній час є власником квартири, є добросовісним набувачем, який набув право власності на квартиру на законних підставах - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2012 року, а враховуючи вимоги ст. 388 ЦК України підстав для витребування у нього квартири, визнання [PERSON] власником квартири, зобов'язання органу державної реєстрації нерухомого майна скасувати попередню реєстрацію квартири за [PERSON], зареєструвати квартиру за [PERSON], вселити її у квартиру, відновити реєстрацію її у квартирі, виселити та відмінити реєстрацію усіх осіб, які в ній мешкають, в тому числі покупця [PERSON] немає, таким чином вказані позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги представника позивачки про тлумачення змісту договору суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно до частин 3 та 4 вказаної статті при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Отже підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути обов'язкова наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень. Тлумачення змісту правочину є правом, а не обов'язком суду. Як вбачається із заяви представника позивачки, він просить суд постановити рішення про тлумачення правочину на підставі ч. 4 ст. 213 ЦК України, оскільки, як він вважає, немає можливості виявити справжню волю [PERSON] під час укладення нею оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Однак, суд зазначає, що під час розгляду справи спору щодо змісту договору, невизначеності або незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів тексту договору чи його частини між сторонами не виникало. Також, в своїй заяві представник позивача не зазначив, які саме положення, слова чи поняття договору є незрозумілими чи невизначеними, а отже потребують тлумачення. Враховуючи викладене у задоволенні вимоги про тлумачення змісту договору також слід відмовити.

Outcome: dismissed