Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , тертя особа: [PERSON] , про припинення спільної часткової власності, посилаючись на те, що [PERSON] , є власником 27/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 червня 2008 року, реєстровий № 4-872. У відповідності до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, він складається з трьох квартир: квартира [ADDRESS] загальною площею 46,8 кв.м. (приміщення №1-1, 2 , 3 , 4, та 6) належить [PERSON] ; квартира [ADDRESS] загальною площею 50,1 кв.м. (приміщення № 2-1, 2, 3 та 5) належить [PERSON] ; квартира [ADDRESS] загальною площею 68,7 кв.м. (приміщення № 3-1, 2 , 3 , 4 , 5 та 6) належить [PERSON] . Відповідно до правовстановлюючих документів до частки 27/100 будинковолодіння, яка належить [PERSON] входять: житлові кімнати № 3 площею 9,5 кв.м. та № 4 площею 12,4 кв.м. в житловому будинку літ. Д-1; коридор №1-1 площею 2,5 кв.м., житлова кімната № 2 площею 13,4 кв.м. та кухня № 5 площею 6,1 кв.м. в прибудові літ. А2-1; ванна № 6 площею 2,9 кв.м. в прибудові літ. а4. У відповідності до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15120593 від 05.07.2007 року співвласнику [PERSON] належить частка 8/25, [PERSON] - 41/100. Відповідачі у домоволодінні за згаданою адресою не проживають, про спільне майно жодним чином не дбають, його станом не цікавляться. Позивач намагалась встановити з ними зв`язок для вирішення питання ремонту будинку, проте їй невідомо їх фактичне місце проживання. Наслідком бездіяльності відповідачів є те, що [PERSON] не може належним чином використовувати власне майно та розпоряджатися ним. Позивач має намір вільно розпоряджатися своїм домоволодінням, а оскільки значна частина будинковолодіння знаходиться в занедбаному стані, [PERSON] має намір зробити ремонт своєї частки з подальшим її відчуженням. Згідно висновку експерта № 18/20/Буд. від 10.06.2020 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, технічно можливо виділить в натурі 27/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] , належних гр. [PERSON] з припиненням спільної часткової власності по будинку. Просить виділити в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна належні [PERSON] 27/100 будинковолодіння, що знаходиться у [ADDRESS] та складається з: житлові кімнати № 3 площею 9,5 кв.м. та № 4 площею 12,4 кв.м. в житловому будинку літ. А-1; коридор №1-1 площею 2,5 кв.м., житлова кімната № 2 площею 13,4 кв.м. та кухня № 5 площею 6,1 кв.м. в прибудові літ. А2-1; ванна №6 площею 2,9 кв.м.в прибудові літ. а4. Припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 27/100 частки домоволодіння з відповідною часткою господарських споруд та будівель за адресою [ADDRESS] . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертались. Відповідачами не надано відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду заяву, в якій просить судове засідання проводити без її участі та участі [PERSON] . З позовними вимогами згідні та просять позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] , є власником 27/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 червня 2008 року, реєстровий № 4-872. У відповідності до технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, він складається з трьох квартир: квартира [ADDRESS] загальною площею 46,8 кв.м. (приміщення №1-1, 2 , 3 , 4, та 6) належить [PERSON] ; квартира [ADDRESS] загальною площею 50,1 кв.м. (приміщення № 2-1, 2, 3 та 5) належить [PERSON] ; квартира [ADDRESS] загальною площею 68,7 кв.м. (приміщення № 3-1, 2 , 3 , 4 , 5 та 6) належить [PERSON] . Відповідно до правовстановлюючих документів до частки 27/100 будинковолодіння, яка належить [PERSON] входять: житлові кімнати № 3 площею 9,5 кв.м. та № 4 площею 12,4 кв.м. в житловому будинку літ. Д-1; коридор №1-1 площею 2,5 кв.м., житлова кімната № 2 площею 13,4 кв.м. та кухня № 5 площею 6,1 кв.м. в прибудові літ. А2-1; ванна № 6 площею 2,9 кв.м. в прибудові літ. а4. У відповідності до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №256097511 від 12.05.2021, року [PERSON] належить 27/100, [PERSON] 8/25, [PERSON] - 21/100, [PERSON] 1/5 домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідно до відповіді КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 08.06.2021 року № 373, згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 01.01.2013 ркоу право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано у Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації за: [PERSON] (частка 27/100), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом р.№ 4-872, виданог8о державним нотаріусом Першої черкаської нотаріальної контори 27.06.2008 року; [PERSON] (частка 21/100), на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07.12.2007 року; [PERSON] (частка 8/25), на підставі свідоцтва про право власності виданого Черкаським міським житловим управлінням 21.11.1974 р.; [PERSON] (частка 1/5), на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори 05.07.1991 р. Відповідачі у домоволодінні за згаданою адресою не проживають, про спільне майно жодним чином не дбають, його станом не цікавляться. Позивач намагалась встановити з ними зв`язок для вирішення питання ремонту будинку, проте їй невідомо їх фактичне місце проживання. [PERSON] не може належним чином використовувати власне майно та розпоряджатися ним. Позивач має намір вільно розпоряджатися своїм домоволодінням, а оскільки значна частина будинковолодіння знаходиться в занедбаному стані, [PERSON] має намір зробити ремонт своєї частки з подальшим її відчуженням. Згідно висновку експерта № 18/20/Буд. від 10.06.2020 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження, технічно можливо виділить в натурі 27/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] , належних гр. [PERSON] з припиненням спільної часткової власності по будинку. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право володіти, користуватися, і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками, згідно ч. 1 ст. 367 ЦК, за домовленістю між ними. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності у відповідності до положення ч 1 ст. 364 ЦК України. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Тобто, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що позивач та відповідач є суб`єктами спільної часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved