Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 26 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, актовий запис №12. Також, у позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 704 грн. 80\~к. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а також 1000 грн. 00 к. на відшкодування витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначила, що 26.10.2012 вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Мають спільного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На протязі останніх років їх сімейне життя ускладнилося, через відсутність між ними взаєморозуміння, любові та поваги. Шлюб носить лише формальний характер. Спроби примиритися позитивних результатів не мали, їх сім'я фактично розпалася. Примирення між ними є неможливим і в подальшому їхнє спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а також інтересам їхньої дитини. Тому вона звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 11 вересня 2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19 жовтня 2018 року. 19 жовтня 2018 підготовче судове засідання відкладено на 26 листопада 2018 року у зв'язку з першою неявкою відповідача. Належним чином повідомлені учасники справи на підготовче засідання не з'явилися. Позивач [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, на задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій позов визнав, просив розглянути справу за його відсутністю, ухвалити рішення у підготовчому засіданні, не заперечував проти стягнення з нього 50% від судового збору сплаченого позивачем, та 1000 грн 00 к. витрат понесених позивачем пов'язаних з правничою допомогою адвоката. Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши доводи, викладені учасниками справи у заявах по суті справи та з процесуальних питань, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Статтею 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Даними свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження підтверджується, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.10.2012, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а. с. 6, 7). Зі змісту позовної заяви, проти якої не заперечував відповідач, вбачається, що фактично подружжя припинило спільне проживання, спору про поділ майна між ними немає, збереження шлюбу суперечило б інтересам обох з подружжя, а також інтересам неповнолітньої дитини. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом №11, стаття 5, кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідністю зі статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом встановлених судом обставин, фактично сторони припинили шлюбні стосунки, проживають окремо, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін. Спору про поділ майна, про місце проживання дитини між сторонами у даній справі немає. Відповідач [PERSON] до підготовчого засідання подав заяву про визнання позову, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до положень статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідачем подана заява про визнання позову до початку розгляду справи по суті, в\~якій він заперечував проти стягнення з нього повної суми судового збору сплаченого при поданні позову, належить повернути позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету. Оскільки позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею по сплаті судового збору, з відповідача на користь позивача належить стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Вирішуючи питання про розподіл витрат сторін на оплату професійної правничої допомоги, суд виходив із наступного. Пунктом 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження витрат на правничу допомогу надано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №904 адвокатом [PERSON] (а. с. 10) та квитанцію від 07.08.2018 про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн 00 к. (а. с. 11). Відповідач не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача вказаної суми на відшкодування витрат на оплату правничої допомоги. За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 1000 грн 00 к. є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Outcome: approved