Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивачка посилається на те, що з 13 серпня 2005 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею. На початку весни 2015 року відповідач поїхав на заробітки і з того часу вони перестали жити однією сім`єю. Вона має на меті повезти дитину за межі України з метою оздоровлення дитини. Однак, не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки відсутні стосунки з батьком дитини та неможливість отримання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Просить суд надати дозвіл дитині [PERSON] , [INFO] на тимчасові, неодноразові поїздки в межах України, незалежно від того, куди саме та з якою метою прямуватиме, виїзди та в`їзд з постійного місця проживання та з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів та на поїздки через лінію розмежування із зони/в зону проведення Операції Об`єднаних сил на території Луганської та Донецької областей і за межі держави України разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну своєї доньки без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , на строк до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, вказали в позові про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає повністю. У зв`язку з чим на підставі ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін, суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу, виданого 13.08.2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції. У сторін у шлюбі народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а тому на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Судом також встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою. Вона бажає повезти доньку на відпочинок за межі держави України з метою оздоровлення та розширення її світогляду. Однак, вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, оскільки він не бажає спілкуватися з нею та не цікавиться потребами дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон без згоди другого з подружжя визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», постановою КМУ від 7 травня 2014 р. № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку, що батько вчиняє перешкоди у тимчасовому виїзді її за межі України, тому суд вважає можливим і достатнім надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України у супроводі матері без згоди батька, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну неповнолітньої дитини. На підставі викладеного та ст. 141, ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,

Outcome: approved