Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання автомобіля обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на нього. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля Citroen Jumpy, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] обєктом спільної сумісної власності та про визнання права власності за [PERSON] на автомобіль Citroen Jumpy, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] відмовлено. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON], судом не вирішено питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до вимог ст.ст. 80,88 ЦПК України. Згідно ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] заявила дві позовні вимоги, з яких одна вимога немайнового характеру - це визнання автомобіля обєктом права спільної сумісної власності, інша вимога майнового характеру - визнати за нею право власності на автомобіль, однак дані вимоги позивачем не були оплачені судовим збором відповідно до ЗУ «Про судовий збір». Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля обєктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на нього залишено без руху. На виконання вимог ухвали судді Луцького міськрайонного суду позивачем було подано заяву, в якій остання посилається на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі п. 15 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Однак п. 15 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 15) фізичні особи (крім суб'єктів підприємницької діяльності) - кредитори, які звертаються з грошовими вимогами до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати, зобов'язань внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, виплати авторської винагороди та аліментів, - після оголошення про порушення справи про банкрутство, а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом. З позовної заяви вбачається, що спір виник з приводу поділу майна подружжя, а отже п. 15 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» до даного виду правовідносин не може бути застосований. Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст.ст. 80,88 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з позивача в дохід держави 640,00 грн. судового збору як за вимогу немайнового характеру. Щодо майнової вимоги позивача про визнання за нею право власності на автомобіль слід зазначити, що при зверненні з позовом до суду, а також в ході розгляду справи позивач не вказала дійсну вартість автомобіля, встановити точну ціну позову з наявних матеріалів справи неможливо, суд дійшов висновку про стягнення з позивача судового збору в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: approved