Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулася\~ до суду з позовом, в якому просить розділити між нею та відповідачем [PERSON] земельну ділянку площею 0,2748 га, кадастровий номер 3224682401:01:005:0007, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, посилаючись на те, що вона постійно користувалася даною землею, проте відповідач відмовився добровільно розділити її між ними. В судовому засіданні представник позивача адвокат Безугла І.С. позовні вимоги підтримала. Представник відповідача адвокат Макопиненко С.М. позовних вимог не визнала. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 78, 81 ЦПК України, обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні із рішення Тетіївського районного суду Київської області від 26.03.2018 року (справа № 380/1701/17) встановлено, що позивач [PERSON] є власником 53/100\~частини домоволодіння\~(\~житлового будинку\~та господарських\~будівель) в [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] власник 47/100 частини даного домоволодіння. Цим же рішенням, яке набрало законної сили 25.08.2018 року, між сторонами поділено земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 3224682401:01:005:0006, розташовану за адресою [ADDRESS] , відповідно позивачу виділено у користування 53/100 частини земельної ділянки, що становить площу 0,1325 га, а відповідачу 47/100 частини, що становить площу 0,1175 га із земельної ділянки площею 0,2500 га (копія рішення а.с. 7). Крім того, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2748\~га,\~кадастровий номер\~3224682401:01:005:0007,\~з цільовим\~призначенням для\~ведення особистого\~селянського господарства,розташованої в [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.5) та інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.6), яку позивач хочу розділити порівну між нею та відповідачем, посилаючись на те, що вона постійно користувалася даною земельною ділянкою та має у власності частину житлового будинку в [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено:\~«Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на викладене, суд вважає, що земельна ділянка площею 0,2748\~га,\~кадастровий номер\~3224682401:01:005:0007,\~з цільовим\~призначенням для\~ведення особистого\~селянського господарства,розташована в [ADDRESS] , є особистою приватною власністю відповідача та не може бути поділена між сторонами. Постійне користування чужою земельною ділянкою не може бути передумовою для визнання за користувачем права власності на неї. Норми закону, на які посилається позивач, а саме ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, що передбачають, якщо до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), не можуть бути застосовані до даного виду цивільних правовідносин, оскільки стосуються саме земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок, будівля або споруда, тобто земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. А тому суд, оцінюючи надані докази в їх сукупності, приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем та в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed