Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогою визнати договір дарування будинку за адресою с. Хацьки, Черкаського району Черкаської області, вул. Щорса, 18, недійсним, у звязку з тим, що вона помилялася стосовно обставин указаного договору, які мають істотне значення, а саме передаючи будинок онуці [PERSON] вважала, що онука буде доглядати її, тобто візьме на себе певні обовязки. Однак, коли онука переїхала з дітьми та чоловіком влітку 2015 року у спірний будинок для спільного проживання, то у серпні 2015 року вигнала з житла [PERSON], вказавши, що позивач не є власником будинку. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав зазначених у позові та позивачка вказала, що під час укладення договору дарування думала, що фактично укладає договір, за яким відповідачка буде доглядати за нею до смерті. Однак, прийшовши додому від нотаріуса, вона почитала договір дарування та зясувала, що помилилася, оскільки насправді уклала договір дарування, а не договір довічного утримання, у звязку з чим запитала у онуки чому уклали не той договір, за яким вона має доглядати за нею, а відразу стає власником, на що онука лише розвела руками. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали та відповідач вказала, що позивач є її рідною бабусею по матері, у них завжди були теплі стосунки, у звязку з чим бабуся подарувала їй будинок. Питання про надання допомоги за те, що позивачка подарує будинок не стояло, однак вона як онука завжди намагалася в усьому допомагати бабусі. Після того, як позивачка подарувала їй будинок, вона не могла відразу переїхати туди, оскільки навчалася у м. Черкаси, а коли мама поїхала за кордон на заробітки, то доглядала молодшого брата. Потім вийшла заміж, народила дітей і лише після постійних вмовлянь зі сторони позивачки про переїзд, вирішили зробити ремонт у спірному домоволодінні, який розпочали з чоловіком у лютому 2015 року та переїхали проживати у будинок на початку літа 2015 року. Позивачка за власним бажанням переїхала проживати у літню кухню, мотивуючи це тим, що так як у неї двоє маленьких дітей і чоловік, то їм буде зручніше проживати у будинку. Вказала, що позивачка почала влаштовувати конфлікти з дрібних побутових питань після того, як її мати, дочка позивачки, подарувала належну 1/2 частину будинку по вул. Жовтневій, 8 у с. Хацьки синові позивачки. Так, після одного з конфліктів позивачка зібрала речі і пішла з домоволодіння проживати за іншою адресою. Відповідачка зазначила, що насправді вона ніколи не заперечувала, щоб позивач продовжувала проживати з її сімєю за однією адресою і на даний час не заперечує проти цього. Третя особа без самостійних вимог подала заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що наслідки укладення договору дарування нею розяснено сторонам договору, у вирішенні спору покладається на розсуд суду.. Судом встановлено, що згідно договору дарування жилого будинку від 11 вересня 2008 року позивач подарувала відповідачці жилий будинок з надвірними спорудами за адресою с. Хацьки, вул. Щорса, 18, Черкаського району Черкаської області. Після укладення договору і до серпня 2015 року позивач продовжувала проживати у вказаному домоволодінні. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно звужують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні сам факт того, що позивач продовжила проживати у вказаному будинку свідчить про те, що оформляючи правочин позивач не вважала його договором дарування. Натомість онука відповідачка по справі за домовленістю між ними повинна була доглядати її, допомагати по господарству, навідувати. Саме це і робила відповідач по справі більше пяти років, допоки не попросила позивачку надати їй можливість проживати їй та її чоловіку і дітям разом з позивачкою у будинку. Указане підтвердили допитані у судовому засіданні у якості свідків - [PERSON], [PERSON], які показали, що позивачка мала намір залишити будинок відповідачці за те, що та буде доглядати її та допомагати. Сама онука обіцяла, що буде доглядати позивачку. За час окремого проживання сторін по справі, відповідачка часто навідувала позивачку, білила хату, поралась по господарству, обробляла город, вітала зі святами. Як показала свідок [PERSON] вона є сусідкою позивачки і постійно чула, як після переїзду у будинок відповідачка говорила позивачці, що вона ніхто у вказаному будинку. Таким чином, з пояснень сторін по справі та показів свідків вбачається, що відповідач вчиняла на користь позивачки певні дії немайнового характеру. Однак, договір, що встановлює обовязок обдарованого вчиняти на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], який вказав, що є сусідом позивачки та ніколи не чув сварок між сторонами по справі, оскільки як встановлено у судовому засіданні він проживає на іншій від позивачки вулиці і міг бачити подвіря спірного будинку лише перебуваючи у домоволодінні своєї матері, якій допомагає по господарству. Крім того, його покази не стосуються предмету спору, а саме ним не надано свідчень стосовно того, який договір домовлялися укласти між собою сторони по справі та чи помилялася позивачка щодо його правової природи під час укладення, а лише вказав, що йому відомо від позивачки, що вона подарувала будинок онуці, уже після укладення такого договору. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона була безпосередньо присутньою у нотаріуса під час укладення спірного договору дарування та нотаріус розяснював позивачці який саме договір укладає позивачка. Питання про те, що відповідачка повинна доглядати позивачку за те, що та подарує їй будинок, взагалі не обговорювалося у колі сімї. Свідчення указаного свідка суд також оцінює критично, так як свідок є матірю відповідачки та дочкою позивачки, тому фактично є заінтересованою особою. Питання щодо правильного сприйняття та розуміння природи укладеного правочину носить субєктивний характер, тому свідок та позивач могли по-різному усвідомлювати та сприймати природу правочину під час його укладення між сторонами та розяснення нотаріусом. Свідок [PERSON], яка є свекрухою відповідачки, у судовому засіданні показала, що була у гарних стосунках з позивачкою. Її син та відповідачка зробили ремонт та переїхали з дітьми жити до позивачки, яка в усьому їм допомагала. Після побутового конфлікту позивачка залишила домоволодіння та перейшла жити за іншою адресою. Зясувати причини конфлікту у позивачки та чи є їй де проживати на даний час у свідка бажання не виникало, у звязку з чим вона не телефонувала їй. Розмов про те, що діти будуть доглядати позивачку, у звязку з подарованим будинком, вона не чула. Таким чином, суд вважає, що свідком не надано свідчень, які б мали значення для справи. Крім того, сторона відповідача посилалася у судовому засіданні на те, що позивачка розуміла природу спірного правочину, оскільки після його укладення, вона знову укладала договори дарування іншого належного їй на праві власності будинку за адресою с. Хацьки, вул. Жовтнева, 8, своїм дітям, і не оскаржувала їх, таким чином розуміючи, що укладала саме договори дарування. Однак, суд вважає, що указані договори дарування були укладені уже після спірного правочину, тому не можуть свідчити про те, що відносно першого правочину позивачка не могла помилятися. Оцінивши докази у сукупності, суд вважає, що позивач помилялася стосовно правової природи укладеного правочину, у момент здійснення такого правочину. Як встановлено, зокрема з досліджених у судовому засіданні матеріалів справи позивачка на момент укладення спірного договору дарування була особою похилого віку, мала погіршений стан здоровя, неодноразово зверталася до лікарів, а тому суд вважає, що при таких обставинах позивачка розраховувала, що у старості її догляне найстарша онука, якій і подарувала будинок. Разом з тим, суд вважає за необхідне вказати, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи указане клопотання суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спірний договір дарування було укладено 11 вересня 2008 року. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено з пояснень, даних позивачкою у судовому засіданні, про те, що вона уклала не той договір, який мала намір укласти, їй стало відомо у день укладення договору дарування, а саме після повернення від нотаріуса додому та прочитання цього договору. Указане також підтверджено показами свідка [PERSON], яка у судовому засіданні показала, що після укладення договору дарування позивачка говорила її матері, що уклала не той договір, який хотіла. Таким чином, судом встановлено, що про порушене право та про особу, яка його порушила, позивачці стало відомо 11 вересня 2008 року. Посилання представника позивача про те, що про порушене право позивачці стало відомо після того, як відповідачка у серпні 2015 року, у ході конфлікту, вказала позивачці, що вона не є власником спірного домоволодіння і змусила її залишити його, а до цього конфлікту вони мирно проживали, а тому строк позовної давності необхідно рахувати з дня, коли відбувся конфлікт між сторонами - не відповідає дійсності, оскільки у даних спірних правовідносинах право позивачки було порушено при укладенні договору дарування, про що позивачці стало відомо ще у 2008 році, у день укладення спірного правочину, а тому відлік строку позовної давності відбувся з 11 вересня 2008 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Те, що позивачка не оскаржувала правочин до 2015 року, бо не сварилася з відповідачкою, не свідчить про зупинення перебігу строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed