Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту народження дитини, посилаючись на те, що вона у зареєстрованому шлюбі не перебуває, 21 липня 2015 року в «Клінічній лікарні імені [PERSON]», у неї народилася донька, місцем народження дитини є місто Сімферополь АР Крим, що є тимчасово окупованою територією. 13.07.2016 року їй видано медичне свідоцтво про народження дитини серії 35 № 007766 органом охорони здоров'я, що знаходиться під юрисдикцією Російської Федерації та є неприйнятним для органу реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту народження доньки їй потрібно для отримання свідоцтва про народження дитини, встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України дитини та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. Просить суд встановити факт народження нею дитини дочки 21 липня 2015 року о 09 год.29 хв. в м.Сімферополі Автономної Республіки Крим. В судовому засіданні заявниця [PERSON] уточнила свою заяву, просила суд в рішенні не зазначати відомості про батька дитини. Представник Іванівського відділу ДРАЦС ГТУЮ в Херсонській області в судове засідання не з'явився, від відділу надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, заперечень для розгляду справи по суті не мають. Заслухавши пояснення заявниці, допитавши свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, про те, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], громадянка України, народилася в с.Любимівка, Іванівського району, Херсонської області, місце реєстрації: смт.Іванівка, Іванівського району, Херсонської області, вул.Леніна,26 (а.с.5-6). Заявниця має двох неповнолітніх дітей : доньку - Вероніку, [INFO], та сина Єгора, [INFO] (а.с.25-26). Згідно медичного свідоцтва про народження серії 35 № 006677 форми № 103/у, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я та соціального розвитку Російської Федерації від 27 грудня 2011 року № 1687н, [PERSON] о 09 год. 29 хв. в «Клінічній лікарні ім.Н.А.Семашко» в м. Сімферополі, Автономної Республіки Крим народила живу дівчинку вагою 3 700 г (а.с.4), що також підтверджується фотокартками немовля, зробленими в цій лікарні. Свідок [PERSON] в суді показала, що вона є рідною сестрою заявниці. В листопаді 2014 року сестра повідомила їй про свою вагітність. 21.07.2015 року вона дізналася, що її сестра народила дитину дівчинку. 22.07.2015 року вона разом з близькими родичами забрали [PERSON] з немовлям із пологового будинку в м.Сімферополь, АР Крим. На протязі двох тижнів, після пологів сестри, вона допомагали їй у догляді за дитиною. 20 липня 2016 року Іванівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області відмовлено [PERSON] у державній реєстрації народження дитини, так як на підтвердження факту народження дитини надано документи, форма яких не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.19). Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 1, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. За правилами п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України визначені ст. 257-1 ЦПК України. Відповідно до вимог частини 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-УІІ від 15 квітня 2014 року, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя визначається тимчасово окупованою територію. Частиною 1 ст. 5 цього Закону передбачено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Обов'язок батьків невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану встановлений ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно з підпунктом «а» пункту 2 глави 1 «Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження» розділу III «Державна реєстрація окремих актів цивільного стану» Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 (із змінами), підставами для проведення державної реєстрації народження дитини, яка народжена в закладі охорони здоров'я, є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Відповідно до вимог частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, медичне свідоцтво серії 35 № 006677 від 13.07.2016 року про народження дитини дівчинки, яка народилася 21 липня 2015 року в м.Сімферополі АР Крим і матір'ю якої є [PERSON], що видане органами окупаційної влади, є недійсне та не створює правових наслідків. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі. Згідно з консультативним висновком «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду (ООН), документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, Loizidou v. Turkey, Cyprus v. Turkey), проти Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, Ilascu and Others v. Moldova and Russia), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі Cyprus v. Turkey, ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Встановлення факту народження дитини необхідно заявниці для реєстрації народження в органах державної реєстрації актів цивільного стану України та отримання свідоцтва про народження дитини з метою забезпечення прав та інтересів дитини, яка є громадянином України, але народилася на території, яка є тимчасово окупованою. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявниця, як мати дитини, має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт народження заявницею [PERSON] 21 липня 2015 року дитини жіночої статі. Для проведення державної реєстрації народження дитини дійсно є об'єктивні перешкоди. Встановлення факту народження дитини породжує юридичні наслідки - надасть можливість громадянці України [PERSON] зареєструвати в державному органі України народження дитини та отримати свідоцтво про народження її доньки. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та її дитина, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території. За правилами частини другої ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню на підставі ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved