Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди батька. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON], [INFO], навчається в школі та у вересні 2015 року має намір з однокласниками здійснити поїздку в Польщу. Батько дитини дозвіл на виїзд не надав, у зв'язку з чим звернулася до суду. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що батько в Україні в даний момент відсутній, а тому його дозвіл на виїзд отримати неможливо, що унеможливлює належний відпочинок дитини. Просила позов задовольнити, надавши дозвіл на строк один рік. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подала достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, надіславши відповідачу копію заочного рішення для забезпечення можливості подання заяви про його перегляд. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, які надані суду позивачем на обґрунтування вимог позову, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Свідоцтво про народження [NUMBER] від 12.03.2005 року, копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджує батьківство відповідача щодо [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дітей в порядку, встановленому йому відповідними державними органами. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дітьми встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, місце проживання дитини з матір'ю, досліджені в судовому засіданні характеризуючі дані щодо обох батьків, відносини між батьками і дитиною та вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон не порушує прав [PERSON], як батька дитини та вчиняється матір'ю в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO]. За таких обставин,

Outcome: partial