Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, в якому просила встановити безоплатний постійний земельний сервітут щодо права забору води із природньої водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці та право проходу до природньої водойми [PERSON] , що є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , а саме: земельної ділянки площею 0,5381 га із кадастровим номером 7124382200:01:002:0164, сільськогосподарського цільового призначення, на якій знаходиться криниця, що є громадською та потребує вільного доступу сусідів до забору води. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , а саме земельної ділянки площею 0,5381 га із кадастровим номером 7124382200:01:002:0164, сільськогосподарського цільового призначення, на якій знаходиться криниця, що є громадською та потребує вільного доступу сусідів для забору води. Попередні власники земельної ділянки, на якій знаходиться криниця, надавали їй безперешкодне користування нею, однак після приватизації даної земельної ділянки [PERSON] вона фізично обмежена в доступі до криниці для забору води, адже вона на сьогодні огороджена парканом, а в добровільній формі власники даного домоволодіння не надають їй доступу користування криницею. 16.03.2021 нею було надіслано досудову вимогу до відповідача щодо встановлення земельного сервітуту шляхом надання права забору води з природньої водойми. На її пропозицію щодо укладення договору сервітуту відповідачем не надано згоди, тому вона змушена звернутися з позовом до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату й час судового засідання, не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Суд, заслухавши позивача, дослідивши докази, надані позивачем, дійшов такого висновку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). За приписами статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до вимог ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України). Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Позивач у позовній заяві посилається на ст. 98 та ст. 99 Земельного кодексу, відповідно до яких право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати, зокрема, такого земельного сервітуту, право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми. При цьому, криниця, на яку посилається позивач у позовній заяві, не є природною водоймою. Природніми водоймами є: ріки, болота, моря, джерела та озера. Тому посилання позивача на вказані статті Земельного кодексу України є безпідставними. Також з аналізу положень ст. ст. 401, 402 ЦК України вбачається, що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Згідно зі ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13, при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з`ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном. Відповідно до п. 38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. Також, відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7 встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Окрім цього, статтею 55-1 Закону України «Про землеустрій» передбачається, що встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту. Таким чином, закон вимагає від позивача надання доказів того, що між нею та відповідачем у справі не досягнуто домовленості про встановлення сервітуту та його умов, нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а також виготовлення проекту технічної документації, зокрема кадастрового плану земельної ділянки, для встановлення такого земельного сервітуту. Так, позивачем до позовної заяви не додано кадастрового плану земельної ділянки, що унеможливлює встановити межі земельного сервітуту судом на час розгляду справи та встановлення такого. Позивачем до позовної заяви додано копію архівної довідки Державного архіву Черкаської області Черкаської обласної державної адміністрації від 24.11.2020, в якій зазначено, що у документах архівного фонду колгоспу ім. Суворова с. Громи Уманського району Черкаської області виявлені такі відомості: у рішенні засідання правління колгоспу від 03.05.1969 (протокол № 12) зазначено: «Слухали: Заяву колгоспників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про виділення 0,005 га землі на садибі [PERSON] під криницю. При цьому позивачем не надано жодного доказу, що криниця, про яку йде мова в архівній довідці, дійсно розташована на земельній ділянці відповідача та сам позивач має право до неї безперешкодного доступу. Суд з позовної заяви та доданих до неї документів позбавлений можливості встановити, чи було на підставі зазначеного рішення побудовано криницю, на якій саме земельній ділянці її побудовано, адресу цієї земельної ділянки, адреси осіб, які зверталися із заявою про виділення 0,005 га землі під криницю, на якій підставі позивач має право проходу до цієї криниці, оскільки її немає в списку осіб, за зверненнями яких було виділено землю під криницю. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч. 1, 2 ст. 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, під час судового розгляду вказаної справи позивач не довела, а також не надала доказів на підтвердження неможливості використання свого майна без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, не обґрунтована необхідність встановлення земельного сервітуту, не надано технічної документації з визначення меж земельного сервітуту на місцевості, не наведено обґрунтованих доводів, у зв`язку з чим повинен бути встановлений сервітут і що задоволення її потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, з якими звернулася позивачка, є не обґрунтованими, не доведеними та не підтверджені достовірними та беззаперечними доказами, а тому відмовляє в їх задоволенні. У порядку ст. 141 ЦПК України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed