Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 17.10.2018 року в Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 5176. Просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] » та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1704 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 17.10.2018 року між ними було укладено шлюб, який зареєстрований в Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 5176. Від цього шлюбу дітей не мають. Позивач зазначає, що спільне життя між ними не склалося, мають різні погляди на сімейне життя та обв`язки, в сім`ї відбуваються непорозуміння, які поступово призвели до того, що подальше сімейне життя суперечить інтересам позивача, можливість зберегти сім`ю відсутня, спільне проживання та подружні відносини припинилися з січня 2021 року. Спорів про спільне майно немає. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом, в матеріалах справи міститься заява представника позивача - адвоката Хоміч А.А. від 01.06.2021 року, в якій просить розглядати справу без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток та оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті «Судова влада України», відзив не подав. З урахуванням одночасного існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.10.2018 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 5176 /а.с.5/. Від шлюбу сторони дітей не мають. Сторони не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, тобто сім`я існує формально. Клопотань про надання строку на примирення не надходило. Відомості, які б спростовували твердження позивача, до суду не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Зі змісту ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України вбачається, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Враховуючи, що шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені, сторони на розірванні шлюбу наполягали, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно і її збереження неможливе. Оскільки позивач бажає після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] », суд вважає за необхідне залишити їй це прізвище. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України, передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України гарантується кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16 та у постанові Верховного суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 провадження № 61-9124/20. Представництво позивача здійснює адвокат Хоміч А.А. на підставі договору № 89 про надання правової допомоги від 20.04.2020 року. Позивачем та адвокатом Хоміч А.А. не надано суду доказів на підтвердження наданих послуг, зокрема детального опису робіт, акту виконаних робіт та доказів про сплату суми гонорару, розмір якого зазначено в п. 2 додаткової угоди до Договору № 89 про надання правової допомоги від 20.04.2021 року. Враховуючи викладене, слід відмовити в стягненні з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 796,00 грн. Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial