Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зобовязання її усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні житловим будинком шляхом заборони користуватися ним та виселення без надання іншого житлового приміщення, стягнення коштів за користування житловим будинком та зобовязання [PERSON] анулювати реєстрацію місця свого проживання. На обґрунтування своїх вимог, позивачка послалася на те, що їй на праві власності належить домоволодіння яке розташоване по вул. Зелена, 4 с. Луковиця Герцаївського району Чернівецької області відповідно до рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 16 травня 2013 року та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 липня 2013 року. Вказане домоволодіння складається з двох житлових будинків, зокрема житлового будинку літ. «А» та житлового будинку літ. «Ж» з належними до нього господарськими будівлями та спорудами сараїв літ. «Д», літ. «И», літ. «К», літ. «Л», огорожі № 3 та незданих в експлуатацію сараїв літ. «Б», літ. «В», літньої кухні літ. «Г», гаражу літ. «Є», убиральні літ. «Е», криниці № 1 та ворота № 2. У вказаному господарстві зареєстроване місце проживання колишньої невістки, тобто відповідачки [PERSON] та її четверо дітей, які проживають у житловому будинку літ. «А». При цьому, відповідачка користуються також сараями літ. «Б», літ. «В», літньою кухнею літ. «Г», гаражем літ. «Є», убиральнею літ. «Е», криницею № 1 та воротами № 2. Так як відповідачка, починаючи з 07 серпня 2012 року систематично порушує правила співжиття створюючи їй та чоловікові, [PERSON], неможливі умови для проживання, в т.ч. не дає можливості користуватися належним їй на праві власності домоволодінням, позивачка просила виселити відповідачку з даного домоволодінням та зобовязати її скасувати реєстрацію місця свого проживання у спірному господарстві. Зважаючи на те, що відповідачка без будь-яких на то правових підстав користується житловим будинком з господарськими спорудами які належать на праві власності позивачки, від укладення запропонованих договорів найму житла остання відмовилася, то позивачка просила стягнути з неї плату за користування таким житлом за останні три роки в сумі 73158 грн. 95 коп. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник позивачки, [PERSON], вимоги позивачки підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що домоволодіння яке розташоване по вул. Зелена, 4 с. Луковиця Герцаївського району Чернівецької області є особистою власністю позивачки, зареєстрованого у встановленому законодавством порядку. Спірне домоволодіння було отримано позивачкою в порядку спадкування після смерті матері, [PERSON], яка померла у 1992 році. З того часу позивачка разом з її чоловіком, [PERSON], за для підтримання житлового будинку у належному стані провадили його ремонт. Після одруження сина, [PERSON] з відповідачкою, вона перейшла жити до них у господарство де проживає й по нині разом з її чотирма дітьми, одна з яких вийшла заміж та змінила місце свого проживання. Починаючи з 2012 року відповідачка стала вчиняти скандали та сварки як безпосередньо з її чоловіком, так і з позивачкою та її чоловіком третьою особою. Такі постійні сварки призвели до того, що шлюб між сином позивачки та відповідачкою у травні 2013 року було розірвано, а сам колишній чоловік відповідачки за обставин продовження відповідачкою скандалів був змушений залишити помешкання та орендувати собі житло у м. Чернівці. До теперішнього часу позивачка змушена звертатися за захистом своїх прав на спокійне життя до правоохоронних органів так як відповідачка щоденно чинить психологічне насильство шляхом словесних погроз на адресу позивачки та її чоловіка третьої особи, залякує їх, нецензурно ображає та забороняє користуватися власним житловим будинком та господарськими будівлями. За наслідками таких звернень до органів поліції відповідачці було винесено офіційне попередження, проте свою поведінку вона так і не змінила на краще. За для врегульовання даної ситуації, позивачкою було запропоновано відповідачці укласти договір оренду спірного житла, проте на вказане відповідачка жодним чином не відреагувала. Зважаючи на те, що відповідачка систематично порушує правила спільного проживання і робить неможливим для позивачки та її чоловіка проживання з ними в одному будинку, посилаючись на норми ст. 391 ЦК України, статтей 116, 157 ЖК України, представник позивачки просив виселити відповідачку з житлового будинку позивачки без надання їй іншого житлового приміщення, скасувати реєстрацію її місця проживання у домоволодіння позивачки та стягнути з відповідачки на користь позивачки орендну плату за користування житлом в межах строку позовної давності згідно власної методики в розмір 73158 грн. 95 коп. Представник відповідачки, [PERSON], вважає вимоги позивачки таким, що не підлягають задоволенню, на що надав суду заперечення проти позову. Суду стверджував, що відповідачка [PERSON], на законних підставах була зареєстрована в господарстві позивачки де проживає по теперішній час. Як члени сімї позивача вона має гарантоване право на житло у спірному будинку, так як під час шлюб з сином позивачки разом забудовували вказане господарство та нарівні з позивачкою несла витрати по сплаті комунальних послуг. Тому, відповідачка не може бути безпідставно позбавлена житла. [PERSON] - третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги позивачки, просив їх задовольнити так як відповідачка систематично вчиняє з ним та позивачкою сварки та скандали, погрожує їм як фізичною так і психічною розправою, не дозволяє користуватися будинком та господарськими будівлями, самовільно захопила город, що біля будинку та користується ним попри його волю як власника. Представниця третьої особи, [PERSON], вважала позовні вимоги позивачки такими що підлягають до задоволення так позивачка як законний власник житлового будинку з належними до нього спорудами позбавлена права вільно користуватися та розпорядитися ними через створення позивачкою перешкод у їх користуванні. Так як відповідачка систематично порушує правила спільного проживання з позивачкою і її чоловіком - третьою особою, та робить неможливим для останніх проживання з ними в одному будинку, то відповідачка підлягає виселенню з будинку позивачки та відповідно підлягає скасування її місця реєстрації. Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, третьої особи та його представника, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником жилого будинку з господарськими спорудами розташованого в с. Луковиця по вул. Зелена, 4 с. Герцаївського району Чернівецької області відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 грудня 2014 року за № 31044949 (а.с.34). Таке право власності за позивачкою було визнано на підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2014 року (а.с.32-33). Вказаним судовим рішенням встановлено, що матір позивачки, [PERSON], померла 15 квітня 1992 року, внаслідок чого відкрилася спадщина на житлові будинки літ. «А» та літ. «Ж» з належними до них господарськими будівлями та спорудами : сараїв літ. «Д», літ. «И», літ. «К», літ. «Л», огорожі № 3. У встановленому законом порядку спадщину прийняла [PERSON] позивачка за даною справою, за якою й було визнано право власності в порядку спадкування за законом на вказане нерухоме майно. Згідно з ч.2 ст. 548 ЦК України, в редакції 1963 року (чинного на час відкриття спадщини) прийнята спадщина визнавалося належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно із ст.525 ЦК, 1963 року є день смерті спадкодавця. З огляду на вказані норми закону та зважаючи на те, що позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, то вона стала її власником з часу відкриття спадщини, а відсутність документа для підтвердження права власності є лише обмеженням права на розпорядження власністю. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] з 04 лютого 1999 року по 16 травня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] сином позивачки (а.с. 30,38). Сторонами визнається, що з часу укладення відповідачкою шлюбу з [PERSON], остання стала проживати у господарстві позивачки де проживає і по нині, про що також свідчить характеристика за місцем проживання останньої від 30 серпня 2016 року (а.с. 136). Таким чином, суд вважає встановленим, що вселення відповідачки у домоволодіння, що в с. Луковиця по вул. Зелена, 4 с. Герцаївського району Чернівецької області відбулося з дозволу позивачки як власниці. Стаття 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ст. 156 ЖК України), проте можуть бути позбавленні права користування житлами у порядку та з підстав визначених статтею 157 ЖК України, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Виселення здійснюється в судовому порядку без надання іншого житла. За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Згідно п. 17 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України кожній особі гарантовано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. ст. 10 та 60 ЦПК України, кожна сторона повинна та зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є дочкою позивачки [PERSON] та [PERSON] За словами батьків тай сама вона була очевидцем сварок та скандалів які безпричинно ініціює відповідачка по відношенню до їх батьків, під час яких остання ображає батьків нецензурною бранню та погрожує їм фізичною розправою. З даного приводу вона сама зверталася від імені матері до правоохоронних органів, але і після цього відповідачка не змінила свою поведінку по відношенню до батьків. Свідок [PERSON] син позивачки суду показав, що у 1999 році одружився з відповідачкою та разом стали проживати у господарстві батьків, в с. Луковиця по вул. Зелена, 4 с. Герцаївського району Чернівецької області. В господарстві є два житлових будинки, в одному з яких старому, жили вони з відповідачкою, а згодом і діти які народилася, а в іншому будинку проживають його батьки позивачка та третя особа. У 2013 році він розірвав шлюб з відповідачкою, втім відповідачка залишилася з дітьми проживати у даному господарстві, а він орендує квартиру у м. Чернівці. Житловий будинок в якому проживає відповідачка з дітьми є ветхим, до якого за час шлюбу з відповідачкою здійснив добудову та провів його ремонт. Як під час шлюбу з відповідачкою так і наразі остання вчиняє скандали без будь-яких на причин в т.ч. з його батьками, погрожує їм розправою, нецензурно лається на них. Будинком де проживає відповідачка з дітьми користується виключно останні, так як відповідачка забороняє батькам навідуватися до нього. Як випливає з відповіді Герцаївського відділення поліції № 48/3007 від 08 травня 2015 року 30 квітня 2015 року було зареєстровано звернення [PERSON] з приводу конфлікту який мав місце між нею та [PERSON] за результатами розгляду якої [PERSON] внесено офіційне попередження про недопустимість антигромадської поведінки. Аналіз вищенаведених доказів у їх сукупності свідчить про те, що між сторонами існує особиста неприязнь, яка переходить у конфлікт, що перешкоджає їм повноцінно, спокійно та з повагою один до одного проживати в у спірному домоволодінні дотримуючись всіх правил добросусідства. Водночас, неприязні відносини що склалися між сторонами не є правовою підставою для виселення відповідачки з житлового будинку з господарськими спорудами розташованого в с. Луковиця по вул. Зелена, 4 с. Герцаївського району Чернівецької області, так як позивачем не доведено суду факту систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, вчинення нею аморальних поступків, а також не надано суду доказів на підтвердження того, що до відповідачки застосовувались заходи громадського впливу, які не дали результату, що є обовязковою умовою для застосування норм статті 116 ЖК України. З урахуванням викладеного та з огляду на вищевказані положення законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки до відповідачки про позбавлення її права користування житловим приміщенням за місцем реєстрації с. Луковиця по вул. Зелена, 4 с. Герцаївського району Чернівецької області, заявлені безпідставно, через що не підлягають задоволенню. Не підлягає задоволенню й вимога позивачки про скасування відповідачкою реєстрації місця свого проживання з огляду на таке. Верховний Суд України у своїй постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 звернув увагу на те, що до правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання підлягає застосуванню Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року як спеціально нормативно-правовий акт. Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відтак, відмова у задоволенні позовної вимоги про виселення [PERSON] з займаного жилого будинку виключає можливість задовольнити вимогу про зняття відповідачки з реєстраційного обліку місця проживання. Вимога позивачки про стягнення з відповідачки коштів за користування житловим будинок також не підлягає задоволенню з наступних підстав. З 1 січня 2004 року введено в дію Цивільний кодекс України, глава 59 розділу ІІІ яка регулює правовідносини за договором найму (оренди) житла. Так, у ч. 1 ст. 810 ЦК України розкривається зміст договору найму (оренди) житла, що є обєктом приватної форми власності, а ч. 3 ст. 810 ЦК України визначає, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено законом. Стаття 811 ЦК України встановлює, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як свідчать матеріали справи позивачкою було надіслано на адресу відповідачки три проекти договорів оренди житла, від підпису якого-небудь відповідачка відмовилася. Вищевказане свідчить про те, що будь-який письмовий договір найму житла між сторонами не укладався. Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки між позивачкою та відповідачкою не укладалось жодних письмових угод щодо оренди житла, то для сторін, такий не укладений договір не породжує прав та обовязків на досягнення яких було спрямоване їх волевиявлення. Тому, з огляду на те, що договір оренди житла не є укладеним, а при вселенні відповідачки до спірного домоволодіння позивачки будь-якої угоди щодо порядку користування цим приміщенням також укладено не було, то обраний спосіб захисту порушеного права позивачки щодо стягнення заборгованості за договором найму житла не відповідає чинному законодавству, а тому її позовні вимоги заявлені безпідставно. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed