Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання угоди недійсною, в обґрунтування якого вказала, що 16 листопада 2011 між нею і [PERSON] був укладений договір дарування, за яким позивачка подарувала, а відповідачка прийняла в дар житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS]. Просила визнати цей договір недійсним, оскільки, на час укладення, правочин не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту. В силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з [PERSON] договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Пізніше, пославшись на те, що, після отримання відомостей від нотаріуса, їй стали відомі нові обставини угоди, укладеної з [PERSON], позивачка подала заяву про зміну предмету позову. Просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS], укладений 16 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що на момент укладання оспорюваної угоди їй виповнився 71 рік. Стан її здоров'я поступово погіршувався. У зв'язку з цим, вона потребувала сторонньої підтримки, догляду, утримання. Знаючи про це, відповідачка, з якою в той час вони підтримували хороші стосунки, запропонувала їй укласти договір за яким, [PERSON] отримала б від неї у власність будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], взамін чого [PERSON] здійснювала б довічний догляд за нею і належним чином забезпечувала б їй довічне утримання. На такі умови, вона погодилася. За станом здоров'я, позивачка не могла займатися підготовкою документів до угоди, і за власною ініціативою цю функцію взяла на себе відповідачка, яка знайшла нотаріуса і підготувала необхідні документи. Для посвідчення угоди [PERSON] викликала нотаріуса до позивачки додому, пояснивши, що в інший час нотаріус не зможе їх прийняти, і що угоду необхідно укласти саме зараз, переконавши, що все відбудеться в рамках закону. Позивачка, ще раз обговорила з [PERSON] умови угоди. І цього разу остання запевнила, що після укладення договору, вона буде здійснювати огляд за позивачкою і забезпечувати їй довічне утримання. При укладенні договору, зважаючи на поганий зір, позивачка не могла його прочитати. Нотаріус відмовився прочитати зміст договору вголос. Відповідачка, зловживаючи довір'ям, запевнила, що зміст договору повністю відповідає досягнутим ними домовленостям. У момент підписання договору, позивачка вважала, що передає відповідачці домоволодіння на тій умові, що остання буде здійснювати довічний догляд за нею і належним чином забезпечувати їй довічне утримання. Після підписання і посвідчення угоди, відповідачка забрала всі документи і пояснила, що вони повинні зберігатися у неї. Після укладення договору, відповідачка навіть не намагалася допомагати їй і забезпечувати довічне утримання. Більш того, відповідачка стала поводитися дуже агресивно стосовно неї. Неодноразово, [PERSON] абсолютно безпричинно влаштовувала скандали, в ході яких ображала її нецензурною лайкою. В січні 2014 року під час останньої розмови, [PERSON], знову вчинивши скандал, сказала їй, що в даний час, вона є єдиним повноправним власником будинку, і за законом не зобов'язана утримувати її. Коли, позивачка послалася на договір, який вони уклали, [PERSON] відповіла, що між ними фактично був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування, який на неї ніяких обов'язків не покладає. Відповідачка пригрозила виселити її з будинку, а сам будинок - продати. Пізніше, [PERSON] надала їй копію цього договору, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копію технічного паспорту на домоволодіння. З цими документами, позивачка звернулася до юриста, який роз'яснив їй, що договір, укладений з [PERSON] не передбачає обов'язку останньої забезпечувати їй догляд та утримання. Тільки після цього позивачці стало ясно, що при укладенні оспорюваного правочину відповідачка ввела її в оману щодо правової природи договору. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. З матеріалів, що надійшли до суду від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] стало відомо, що перехід права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] від неї до відповідачки був оформлений не договором дарування, а договором купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року. Згідно його умов, вона ніби продала відповідачці свій будинок за 70135 гривень. Це не відповідає дійсності. З відповідачкою, вона ніколи не розмовляла і не домовлялася про продаж будинку. Спірний будинок є єдиним її житлом. Продавши його за 70135 гривень, як зазначено в договорі, з урахуванням ринкових цін на житлову нерухомість, які діяли в той час, вона ніколи не змогла б придбати собі інше рівноцінне житлове приміщення, тому на такі умови, вона ніколи не погодилася б. Грошей за договором купівлі-продажу від відповідачки, вона не отримувала. Позивачка вважає, що при укладенні договору, відповідачка активно сприяла формуванню її омани, користуючись її довірливістю, обманювала її щодо обставин, які мають істотне значення. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Надала пояснення, за змістом, аналогічні тим, що викладені в заяві про уточнення позову. Наполягала на тому, що продавати будинок вона наміру не мала, бо це є єдиним її житлом. Грошей за будинок від відповідачки вона не отримувала. Відповідачка, користуючись її довірливістю, обманювала її щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи угоди та її правових наслідків. Укладаючи з [PERSON] договір, вона мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є єдиним її житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Окрім одержання договору дарування та його державної реєстрації, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору. На виконання даного правочину, нею не був переданий відповідачці будинок. Відповідачка не вступила в управління придбаним майном. Позивачка до цього часу зареєстрована і продовжує проживати в спірному будинку, бере участь в його утриманні, самостійно несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. В судовому засіданні пояснила, що з позивакою [PERSON] вона знайома з 2007 року. З часом у них склались дружні стосунки. Оскільки [PERSON] проживала одна, через вік та за станом здоров'я їй було важко. Тривалий час вона допомагала [PERSON] чим зможе і продуктами харчування, і поратися по господарству. В 2008 році [PERSON] запропонувала укласти із нею договір довічного утримання, але вона не погодилась, бо не хотіла брати на себе таку відповідальність. В 2011 році [PERSON] запропонувала подарувати їй будинок. На це вона погодилась. Пропонуючи подарувати їй будинок, [PERSON] хотіла, щоб відносини між ними залишилися такі самі як і раніше, що, як і раніше, вона буде допомагати їй. Окрім того, [PERSON] хотіла переїхати проживати до своїх родичів у Російську Федерацію. Вона знайшла нотаріуса, якого привезла до [PERSON] додому. Вона не була присутньою під час розмови [PERSON] із нотаріусом. Після розмови з [PERSON] нотаріус сказав, що угода повинна укладатися в його офісі. Хоча [PERSON] хотіла подарувати їй будинок, але, вона не могла так просто його прийняти, враховуючи ще і бажання [PERSON] переїхати в іншу країну. Вона вирішила компенсувати [PERSON] вартість будинку, яку визначила в сумі 70000 гривень. Для цього, через банкомат, вона зняла із свого депозитного рахунку гроші в сумі 50000 гривень. Та домовилась про займ ще 20000 гривень зі своєю знайомою [PERSON] 16 листопада 2011 року, вона разом із [PERSON] приїхали до офісу нотаріуса [PERSON] Біля офісу вона зустрілася із [PERSON] від якої отримала запозичені 20000 гривень. Вона із [PERSON] повідомили нотаріусу про намір укласти договір дарування. Нотаріус підготував відповідну угоду. Вона із [PERSON] підписали договір дарування, нотаріус посвідчив його. Після цього, в присутності нотаріуса, вона дістала гроші в сумі 70000 гривень та передала їх [PERSON], яка прийняла гроші. Побачивши факт передання грошей за будинок, нотаріус запропонував їм скласти інший договір - договір купівлі-продажу будинку. Вона погодилася, а [PERSON] було байдуже який договір підписати бо вона хотіла лише передати будинок. У той момент [PERSON] могла поцупити зі столу нотаріуса копію договору дарування, укладеного ними і посвідченого нотаріусом кілька хвилин тому. Нотаріус склав договір купівлі-продажу будинку, вона і [PERSON] підписали його, нотаріус посвідчив договір. Після цього всі розійшлись. [PERSON] прийняла гроші за будинок. Але, пізніше з'ясувалось, що [PERSON] не буде переїздити до родичів. У зв'язку з цим [PERSON] залишилася проживати в спірному будинку бо іншого житла вона не має і йти їй не було куди. Як [PERSON] розпорядилася отриманими грошима, вона не знає. Представник відповідача, адвокат Моргунов С.В. в судовому засіданні позов не визнав, підтримавши позицію [PERSON] Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 листопада 2011 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивака продала, а відповідачка купила житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3487. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона знайома з [PERSON] та підтримує з нею добрі стосунки. До неї звернулась [PERSON] з проханням позичити гроші в сумі 20000 гривень, пояснивши, що цієї суми їй не вистачає для купівлі будинку, загальна вартість якого складає 70000 гривень. Вона погодилась, привезла гроші до нотаріальної контори, що розташована на площі Перемоги в місті Маріуполі, біля контори зустрілася з [PERSON] і передала їй гроші. Після того, як угоду було укладено, усі вийшли від нотаріуса, в тому числі позивачка, додому вони разом поїхали на таксі. Позивачка розповіла, що їй потрібні гроші для від'їзду в Російську Федерацію до дальніх родичів. Вона не бачила, чи передавала [PERSON] гроші позивачці, і у позивачки при собі, вона грошей також не бачила. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона давно знайома з позивачкою. Чоловік та єдиний син [PERSON] померли, вона є одинокою жінкою. Через вік та поганий стан здоров'я, [PERSON] пропонувала усім своїм сусідам доглядати її. Потім [PERSON] познайомилась з [PERSON], яка з часом почала стверджувати, що вона є опікуном [PERSON] Але, [PERSON], як і раніше залишалася недоглянутою, голодною, хто чим міг, їй допомагали сусіди. Знає, що [PERSON] привозила [PERSON] додому нотаріуса. [PERSON] скаржилася на те, що після того як від неї пішов нотаріус, у неї не стало документів на будинок, а також паспорта. Через це вона дуже переживала, впала в депресію, ні з ким не розмовляла. Пізніше, [PERSON] привезла та дала [PERSON] ламіновану копію договору дарування. [PERSON] ніколи і нікуди переїжджати не збиралась. Будинок [PERSON] ніколи продавати не збиралась. Грошей від [PERSON], [PERSON] ніколи не отримувала, а якби отримала, то обов'язково розказала б. У [PERSON] не було грошей, сусіди допомагали їй їжею, ліками, купляли їй вугілля додому. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона є головою комітету самоорганізації населення «Мирний». Вона знає [PERSON], завжди знала, що у неї є опікун [PERSON] Спочатку [PERSON] дійсно доглядала за [PERSON], але восени 2013 року до неї звернулись мешканці, які проживають по сусідству з [PERSON] і повідомили про те, що остання в дуже поганому стані і за нею ніхто не доглядає. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона проживає по сусідству з [PERSON] і допомагала їй чим зможе. Коли з'явилася [PERSON], остання почала говорити усім про те, що вона є опікуном [PERSON] і нікого з сусідів до [PERSON] не пускала. [PERSON] хотіла віддати будинок [PERSON] за те, що остання буде здійснювати догляд за нею. Вони говорили про те, що оформлять договір довічного утримання. Вона бачила, як два рази нотаріус на автомобілі чорного кольору приїздив до [PERSON] додому. Після того як востаннє нотаріус поїхав [PERSON] сказала, що відтепер у неї є опікун. [PERSON] була дуже бідною, вона сама не купляла ні дров ні вугілля, сусіди допомагали їй їжею. Грошей за продаж будинку [PERSON] від [PERSON] не отримувала. Нотаріус [PERSON], допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що з 1999 року він працює приватним нотаріусом. Угоду, що укладалася між [PERSON] і [PERSON] пам'ятає з трудом, він консультував сторони. До нього звернулася [PERSON], просила допомогти в оформленні договору дарування. Він виїжджав до дарувальника [PERSON] консультував обидві сторони, роз'ясняв усе, що треба. [PERSON] вільно переміщувалась, у зв'язку з чим, він запросив їх до свого офісу. Коли обидві сторони прибули, він підготував та дав їм ознайомитися з попереднім примірником договору, перевів текст на російську мову, усе роз'яснив, в тому числі і наслідки правочину. Потім побачив, що [PERSON] почала розраховуватись з [PERSON] і він зрозумів, що треба робити відплатну угоду. [PERSON] довго перераховувала гроші, пачка була велика, він зрозумів, що сторонам треба укласти договір купівлі-продажу і переробив текст угоди. [PERSON] усе розуміла. Він не був присутнім постійно разом із сторонами в момент рахунку грошей, час від часу виходив з кабінету. Вважає, що [PERSON] була передана уся сума. Договір купівлі-продажу у його присутності [PERSON] підписала в конторі. Вона бачила, що підписує. Чернетку договору дарування сторони могли забрати собі. На чернетці [PERSON] могла тренуватися розписуватися. Ламінований договір дарування складав не він, підпис на договорі йому не належить, хоча можливо його підпис та печатку від копіювали з іншого договору. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала той факт, що до укладення спірного правочину у неї з [PERSON] склалися правовідносини з надання утримання і під час укладення спірного правочину [PERSON] розраховувала на продовження між ними цих правовідносин. Відповідачка [PERSON] визнала той факт, що надання нею допомоги [PERSON] було викликане похилим віком та поганим станом здоров'я останньої. Відповідачка [PERSON] визнала факт відсутності у позивачки [PERSON] будь-якого іншого житла, окрім спірного будинку. Згідно частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Окрім того факт існування між [PERSON] та [PERSON] відносин з надання утримання до укладення спірного правочину, а також факт особистого сприйняття [PERSON] укладеної з [PERSON] угоди, як договору довічного утримання, намір [PERSON] і надалі, після укладення угоди, отримувати допомогу від [PERSON], та факт позиціонування [PERSON] себе як опікуна [PERSON], підтверджуються свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ніхто із свідків, що були допитані в судовому засіданні, не зміг підтвердити факту отримання [PERSON] грошей від [PERSON] за продаж спірного будинку. Свідок [PERSON] не бачила факту передачі грошей [PERSON], свідок [PERSON] бачив лише як [PERSON] рахувала гроші, але не знає точної суми, припускаючи, що її розмір відповідає вказаному у договорі, також цей свідок не знає достеменно, чи прийняла [PERSON] ці гроші. Свідки [PERSON] та [PERSON] стверджують про те, що після укладення угоди з [PERSON], [PERSON] як і раніше скаржилася на важкий матеріальний стан, не мала достатньо коштів на придбання продуктів харчування, ліків, закупівлю дров та вугілля. Отже, факт отримання [PERSON] грошей від [PERSON] за продаж спірного будинку є недоведеним. Окрім того, суд критично ставиться до пояснень, що були надані свідками [PERSON] та [PERSON], оскільки їх свідчення в значній мірі суперечать поясненням відповідачки [PERSON] Так, свідок [PERSON] наполягала на тому, що [PERSON] розповідала їй про те, що вона продала будинок, бо їй потрібні гроші для переїзду для проживання до дальніх родичів в Росію. Але, [PERSON] наполягала на тому, що [PERSON] не вимагала грошей за будинок, що вона готова була його подарувати, а гроші вона підготувала для [PERSON] за власною ініціативою аби якось їй допомогти. За таких обставин, в присутності свідка [PERSON], [PERSON] могла лише дякувати [PERSON] за порядність та людяність, яку вона до неї проявила, давши їй гроші навіть якщо вона про це не просила. Наявність у [PERSON] ламінованої копії договору дарування [PERSON] пояснила тим, що ця угода дійсно була укладена між нею та [PERSON] і посвідчена нотаріусом, який особисто поставив свій підпис та печатку на ньому, після чого [PERSON] могла непомітно взяти собі його копію. А [PERSON] взагалі заперечував факт посвідчення ним зазначеного договору дарування. Недоведеним в судовому засіданні є і факт наміру [PERSON] переїхати для постійного проживання в Росію до дальніх родичів, яким відповідачка пояснювала своє бажання матеріально допомогти [PERSON], компенсувавши вартість будинку, що, з її слів, мав бути їй подарованим. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його вчинення вимог, встановлених, зокрема, частинами третьою та п'ятою ст. 203 цього Кодексу, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 229 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання та цільовим призначенням. Отже під помилкою, за якої правочин визнається недійсним, слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено. Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК). З наведених вище доказів, судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу позивачка була непрацездатною особою (виповнився 71 рік), хворіла та потребувала сторонньої допомоги. Між сторонами існували доброзичливі стосунки. Відповідачка обіцяла забезпечувати позивачку доглядом, харчуванням, одягом, ліками та підтримувати домоволодіння в належному стані в розрахунку отримати будинок після її смерті, про що сторони дійшли згоди і вирішили офіційно оформити досягнуту домовленість, а 16 листопада 2011 року підписали і нотаріально посвідчили договір, за змістом якого позивачка продала відповідачці будинок, за адресою: [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою, окрім одержання договору купівлі-продажу та його державної реєстрації, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору. На виконання даного правочину позивачем не був переданий відповідачці будинок, вона не вступила в управління придбаним майном, позивачка до цього часу залишається зареєстрованою і продовжує проживати в спірному будинку, бере участь в його утриманні, несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Іншого житла позивачка не має. Із наведеного судом встановлено, що позивачка, як непрацездатна особа, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], який є єдиним її житлом, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання і укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Отже, вимога позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладеного 16 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON], підлягає задоволенню. Згідно частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Виходячи зі статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З визнанням недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку втрачають силу юридичні наслідки цього правочину, у зв'язку з чим поновлюється право власності позивача на будинок, в якому він зареєстрований і постійно проживає. Отже, за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: [ADDRESS]. Інвентаризаційна оцінка спірного жилого будинку складає 64764грн., позивачкою сплачено судовий збір 243,60грн., відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивачки судовий збір з відповідачки, як такій, на користь якої судом ухвалено рішення, а різницю яка дорівнює 1 відсоток до вартості відшукуваного майна (647,64грн.) суд стягує з відповідачки на користь держави у розмірі 404,04грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 236 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved