Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2011 року. Від даного шлюбу мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя та шлюб. Шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство вони не ведуть з серпня 2020 року. Шлюб має формальний характер. Збереження сім`ї та примирення не можливе. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просить розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від всіх видів його заробітку , але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення та до досягнення дитиною повноліття, також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 04.11.2020 відкрито провадження по справі, вирішено розгляд цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. Розгляд справи просила проводити без її участі ( а.с.24). Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав ( а.с.23). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 11.08.2011 року, про що зроблено актовий запис 932, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.08.2011р., виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Черкаси Черкаського міського управління юстиції. Після одруження прізвище дружини змінилося на [PERSON] (а.с.2). Фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені. Подружнє життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на життя та шлюб. Згідно зі ст. 51 Конституції України, та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п.3. ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом з`ясовано, що між сторонами немає згоди на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб, примирятися подружжя не бажає. Ураховуючи, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, суд вважає доцільним розірвати шлюб, укладений між сторонами. Судом також встановлено, що сторони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актовим записом № 20, складеним виконавчим комітетом Баланівської сільської ради Бершадського району Вінницької області ( а.с.3) . Відповідно довідки від 19.10.2020 року Баланівської сільської ради [PERSON] зареєстрована разом з матір`ю , [PERSON] , за адресою : [ADDRESS] ( а.с.8). Неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, що не заперечував відповідач. Відповідач не приймає участі в утриманні дитини, не піклується її вихованням, матеріальної допомоги не надає. Згідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина друга ст. 182 СК України, передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-ХІІ та набрала законної чинності для України 27 вересня 1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо розміру аліментів на утримання дитини , як таких, що відповідають положенням закону. У зв`язку з наведеним суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання доньки у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Ураховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, про що надав відповідну заяву, тому 50% судового збору сплаченого позивачем при подачі позову за вимогою про розірвання шлюбу підлягає поверненню їй з державного бюджету, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а інша частина судових витрат по сплаті судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до положень ч.1,2 ст. 141 ЦПК України. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави за вимогою про стягнення аліментів у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 109,110, 112,180-183, 191 СК України,

Outcome: approved