Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На вказаній житловій площі зареєстровані чотири чоловіки, однак, насправді, по факту проживає вона із її онуком [PERSON] (який зараз знаходиться в армії). Ні [PERSON] , ні [PERSON] , практично ще з серпня 2017 року і до сьогодні - не проживають в її будинку, всі свої особисті речі відповідачі забрали ще в 2017 році та переїхали. За весь цей час вони жодного разу ніяк не виявили бажання повернутися та проживати разом. Усі зобов`язання щодо утримання в належному стані житлового будинку вона утримувала та утримує самостійно: майже щорічно здійснює косметичні ремонти житлових та господарських кімнат будинку; хоча і частинами, але проводить сама і капітальний ремонт. Відповідно, ніяких обов`язків по сплаті податків на утримання в належному стані даного житла, оплаті комунальних послуг (для підтримки належного температурного режиму, інших санітарних норм) чи то здійсненні косметичного/капітального ремонту житла й господарчих споруд - відповідачі, як не здійснювали раніше, так і не здійснюють тепер. Перепони та перешкоди в користуванні житловою площею відповідачам нею не чинилися. Майна та особистих речей відповідачів в будинку немає. Їй невідоме місце фактичного проживання відповідачів, у зв`язку із тим, що вони не підтримують особисто із нею стосунків, вирішити виниклий спір в добровільному порядку не представляється можливим. Наявність реєстрації відповідачів в будинку, чинять їй перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні житловим приміщенням, оскільки вона не тільки здійснює додаткові комунальні платежі (які залежать від кількості мешканців будинку), але й не має реальної можливості правильно оформити заяву на отримання субсидії (що на сьогодні для неї є вкрай необхідним та важливим питанням, адже різке підвищення цін на продуктові та промислові товари першої необхідності, на ліки та транспортний проїзд, в сукупності із щомісячним комунальним платежем за утримання в належному стані будинку та прилеглої території, знижують її можливості в проведенні своєчасного ремонту житла, яке вкрай потребує в цьому. Тому позивач просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. В судові засідання, призначені на 27.11.2019р., 14.01.2020р. позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце проведення яких була сповіщена своєчасно, належним чином, однак надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. В судові засідання, призначені на 27.11.2019р., 14.01.2020р. відповідачі [PERSON] , [PERSON] , не з`явилися, про дату, час та місце проведення яких були сповіщені своєчасно, належним чином за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак до суду повернувся конверт з відміткою «Укрпошти» - «не вручено», а також повідомлення про отримання судових повісток. Крім того, відповідне повідомлення про виклик відповідачів було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України. Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відзиву на позовну заяву до суду від відповідачів не надходило. Згідно ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Представник третьої особи Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області, будучи належаним чином повідомленим, до суду не з`явився, однак сільський голова Думанська О.А. надала заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення заяви не заперечує. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи повторну неявку в судові засідання відповідачів, повідомлених належним чином, суд, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, зі згоди позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №81736549 від 03.03.2017, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер:[NUMBER], виданого 26.05.1993р., виконком Олександрівської ради народних депутатів, є власником житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). З довідки Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області №999 від 23.09.2019р. вбачається, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 4 особи: позивач [PERSON] (голова), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук), [PERSON] (онука) (а.с.7) Актом обстеження житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 17.09.2019р. встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у вищевказаному житловому будинку з серпня 2017р. по теперішній час (а.с.8). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Статтею7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З огляду на те, що Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що реєстрація відповідачів у належному їй будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути із відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved