Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третіх осіб без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.06.1987 року, є власником частки житлового будинку [ADDRESS]. Іншими співвласниками житлового будинку є [PERSON] та [PERSON]. У будинку, окрім власників, зареєстрована [PERSON], проте з 2007 року по даний час відповідач в будинку не проживає, не приймає участь в його утриманні та сплаті комунальних послуг. Позивач є людиною похилого віку, яка, враховуючи невеликий розмір пенсії, вимушена оформляти субсидію, проте факт реєстрації відповідача за вказаною адресою, ускладнює процес оформлення документів, в силу чого позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання, призначене на 07.11.2016р. не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, шляхлм направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача - [ADDRESS], однак конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом як належне повідомлення відповідача про розгляд справи(а.с. 26-27). Разом з тим, в судове засідання, призначене на 29.11.2016р. відповідач не з'явиласяся повторно, оголошення про виклик відповідача до суду було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск № 88 від 11.11.2016 року, а також в газеті «Урядовий Кур'єр», випуск № 217 від 18.11.2016 року (а.с.40-41). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03 червня 1987 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Поричанською З.В., [PERSON], [PERSON] та [PERSON], після смерті [PERSON], який помер [INFO] успадкували в рівних частках кожен ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, який знаходиться у [ADDRESS] на земельній ділянці 600 кв.м, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право приватної власності на будівлю, виданого виконкомом Замостянської районної ради народних депутатів 28.10.1986р. за №141, зареєстрованого у Вінницькому обласному об'єднаному бюро технічної інвентаризації 06.03.1987р. під №19261. (а.с. 6) Згідно копії Домової книги, у вищевказаному будинку, що знаходиться за адресою - [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO].(а.с. 7-9) Однак, згідно довідки №926/819 від 08.09.2016р., виданої КК «Хутір Шевченка», [PERSON], з 2007 року по даний час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.11), що також підтверджується актом про відсутність особи за місцем її проживання (а.с. 10). Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства Як пояснила представник позивача в судовому засіданні, відповідач являється онукою позивача, а відтак сторони мають кровне споріднення та являються членами однієї сім'ї. В той же час, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, співвласником житлового будинку [ADDRESS] є позивач - [PERSON] Крім того, судом встановлено, що відповідач - [PERSON] зареєстрована у вищевказаній квартирі, однак жилим приміщенням не користується з 2007 року по даний час. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved