Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним попереднього договору ВРТ № 643663 від 26.09.2012 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1025. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 24.10.1987 року вона та [PERSON] перебувають у шлюбі. У 1991 році разом почали будувати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а, на будівництво якого взяли кредит в банку. У звязку з неможливістю виплачувати заборгованість по кредиту позивач з чоловіком вирішили продати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а. В подальшому [PERSON] дізналася від свого чоловіка [PERSON], що [PERSON] має намір купити будинок та погоджується взяти на себе зобовязання погасити заборгованість за кредитом та оплатити додатково за вартість будинку 20000 доларів США. Отримавши від [PERSON]В завдаток у сумі 5000 доларів США за будинок, позивач погодилась, що після цього буде укладеного договір купівлі-продажу. Згодом їй стало відомо, що без її згоди 26.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір ВРТ № 643663, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязується у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості по кредиту продати будинок [PERSON], а [PERSON] в свою чергу купити будинок. Таким чином вважає, що оскільки при посвідченні нотаріусом попереднього договору не було отримано її згоди на укладення такого вважає, що такий має бути визнаний недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили йогозадовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що вважають його безпідставним, необґрунтованими та просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не зявився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому подав письмові пояснення по суті позову. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір ВРТ № 643663, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1025. Відповідно до п. 1 цього договору [PERSON] зобовязався у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитним договором № 390-0221002/ФК від 18.04.2008 року продати [PERSON] належний йому незавершений будівництвом двоповерховий будинок та земельну ділянку на якій він розташований, що знаходяться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область. [PERSON] в свою чергу зобовязалася купити цей будинок на умовах та за ціну, визначених цим договором. В п. 3 цього договору сторони узгодили ціну продажу будинку та земельної ділянки, яку визначили у 340000,00 грн. Крім того, відповідно до п. 6 договору [PERSON] ствердив про відсутність будь-яких прав щодо будинку та земельної ділянки у третіх осіб за виключенням ПАТ «Дельта Банк». Таким чином слід прийти до висновку, що сторони попереднього договору зобовязалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу нерухомості (основний договір) у встановленій законом формі та на умовах, визначених попереднім договором. Також судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗК № 056690 від 18.12.2006 року. Крім того, згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18317906 від 31.03.2008 року власником незавершеного будівництвом будинку, що знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А є [PERSON] При цьому судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.10.1987 року по цей час перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ФМ № 499925 від 24.10.1987 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1, 2 ст. 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З огляду на вищенаведене слід прийти до висновку, що на момент укладення попереднього договору [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, а будинок і земельна ділянка на якій він розташований, що знаходяться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область належать їм на праві спільної сумісної власності. Як на підставу заявленого позову, позивач зокрема вказує на положення ч. 3 ст. 65 СК України відповідно до яких для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При цьому вказує на те, що жодного погодження на укладення спірного договору нею не давалося, і взагалі їй не було відомо про укладення попереднього договору. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. За загальним правилом ч. 2 ст. 65 СК дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її (його) згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Така згода на укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згідно з ч. 3 ст. 65 ЦК повинна бути письмовою, у тому числі нотаріально посвідченою, якщо правочин підлягав вчиненню з таким посвідченням. Ці вимоги поширюються на вчинення будь-яких правочинів. Аналогічно як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розкриваючи суть та правову природу попереднього договору слід виходити з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. При цьому в ч. 3 ст. 635 ЦК України зазначено, що зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Наведена норма дає визначення поняття попереднього договору, який в свою чергу тісно пов'язаний із основним договором. В той час, як основний договір завжди спрямований на передачу майна, виконання робіт, надання послуг або сплату грошей, за попереднім договором, сторони зобов'язуються лише в майбутньому укласти такого роду угоду. Таким чином попередній договір являє собою організаційну угоду, яка не впливає на правовий режим майна, яке буде предметом основного договору. У звязку з цим укладання попереднього договору щодо чужого майна, майбутнього або іншого майна, на яке сторона не володіє необхідним юридичним титулом, не призводить до його недійсності (нікчемності). Оскільки, як зазначалося вище, укладання попереднього договору не приводить до виникнення, припинення або переходу прав на майно, то і надання згоди другого з подружжя на укладання саме попереднього договору не потрібно, так як згідно з ст. 65 СК України, така згода вимагається на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у разі, коли за домовленістю сторін під час укладання попереднього договору покупцем вноситься сума авансу в рахунок майбутніх платежів за основним договором, і ці гроші є спільним майном подружжя, то згоду іншого з подружжя покупця вимагати потрібно. Зазначене також підтверджується і визначеними законодавством правовими наслідками невиконання умов попереднього договору. Встановлена ЦК України вимога щодо наслідків ухилення однієї із сторін від укладення основного договору є ключовою при визначенні можливості застосування до сторони, що порушила зобов'язання, встановлене попереднім договором, штрафних санкцій, оскільки данною нормою імперативно встановлений ліміт відповідальності сторони у вигляді відшкодування збитків або (якщо це прямо встановлено договором або актом цивільного законодавства) без відшкодування. Така позиція законодавця обумовлюється природою попереднього договору, що передбачає тільки лише зобовязання сторін укласти в певний термін основний договір, і при цьому не містить можливості спонукання другої сторони до укладення основного договору, а також підтверджує той факт, що при укладенні попереднього договору не відбувається перехід права власності чи будь-яких майнових прав. В той же час судом встановлено, що жодного розпорядження нерухомим майном чи грошових коштів на виконання попереднього договору подружжям [PERSON] та [PERSON] не відбулося. При цьому навпаки, подружжя [PERSON] та [PERSON] згідно з представлених суду розписок отримали від [PERSON] грошові кошти на підтвердження намірів укладення договору купівлі-продажу будинку, знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область. Додатково [PERSON] з моменту укладання попереднього договору фактично погашала заборгованість за кредитним договором, який оформлений на [PERSON] Зазначене також без сумніву спростовує твердження позивача, що їй не було відомо та без її згоди був укладений попередній договір. Більше того, відсутність нотаріально посвідченої згоди позивача чи в будь-якій іншій формі сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в Постанові від 07.10.2015 року у справі № 1622цс15 і, що згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. В той же час зі змісту та заявлених підстав позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах, проте не зазначено та не встановлено в судовому засіданні, які саме інтереси позивача порушено. [PERSON] факт, що [PERSON] проживає в будинку, що знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область на, що звертає увагу позивач, не є предметом розгляду цієї справи та не може бути підставою для визнання договору недійним. При цьому судом не встановлено судом та матеріли справи не містять жодних доказів, які б ставили під сумнів добросовісність дій [PERSON] при укладенні оскаржуваного договору. Також суд відкидає твердження позивача, що у звязку з укладенням попереднього договору були порушені права дітей, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що жодних правомочностей щодо будинку, в тому числі і права користування, діти не мали. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності та враховуючи те, позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним слід відмовити.

Outcome: dismissed