Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], згідно договору дарування від 08 лютого 2010 року. В даній квартирі зареєстровані її мати [PERSON], 1948 року народження, та чоловік останньої - відповідач [PERSON], 1950 року народження. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 січня 2012 року шлюб між [PERSON] та відповідачем було розірвано. [PERSON] з квітня 2012 року не проживає за місцем реєстрації - в квартирі [ADDRESS], що підтверджується актом № 270514/229 від 27 травня 2014 року, та протягом всього часу не з'являвся у цій квартирі. За таких обставин позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування цією квартирою та зняти його з реєстрації. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК України в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 08 лютого 2010 року, посвідченого 08 лютого 2010 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 483 (а.с.4-5). За вказаною адресою з 2010 року зареєстровані мати позивачки [PERSON] та її чоловік, відповідач [PERSON]. Заочним рішенням Вінницького міського суду від 03 січня 2012 року шлюб між відповідачем та [PERSON] було розірвано. З квітня 2012 року відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS], що підтверджується Актом № 270514/229 від 27 травня 2014 року ( а.с. 9). Протягом всього часу в цій квартирі він не з'являється, його речі відсутні, комунальних послуг не сплачує, будь-яких перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинить, що також підтверджено свідками [PERSON] та [PERSON], допитаними в судовому засіданні. Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладав. Суд знаходить обгрунтованою вимогу про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача згідно ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Право позивача порушено і підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічна норма права користування членом сім'ї власника на рівні з ним його житлом міститься в ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, яка більш чітко конкретизує такий обсяг прав користування житлом, а саме за відсутності угоди про порядок користування між власником та членом його сім'ї, укладеного при вселенні останнього. Разом з тим, положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено юридичну підставу втрати членом сім'ї власника (у тому числі колишнім членом сім'ї власника) права на користування житлом власника, а саме - відсутність члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік за таким місцем проживання (у житлі), якщо інше не встановлено домовленістю із власником або за законом. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод в користуванні відповідачем квартирою, а також, те, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання, суд приходить до висновку про задоволення позову в даній частині. Позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набуло законної сили, є достатньою підставою для його виконання шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З огляду на вказане положення суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial