Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час батько дитини відбуває покарання за вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області в Солонянській виправній колонії 21. Відповідно до рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з нею, вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина. Позивач хоче забезпечити повноцінний відпочинок сина [PERSON] в країнах зарубіжжя для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, а саме позивач планує в 2018 році вивезти дитину на відпочинок за кордон до Арабської Республіки Єгипет або Турецької Республіки. Позивач неодноразово зверталась в усній формі, а також замовним листом до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон сина, що підтверджується копією листа, але прохання були залишені відповідачем без відповіді. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], в період з 01 травня 2018 року до 01 вересня 2018 року. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, просить справу розглянути без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Пояснив, що позивачка тимчасово хоче виїхати на відпочинок за кордон до Арабської Республіки Єгипет або Турецької Республіки, а згоди її чоловік [PERSON] не надає. Задля забезпечення в першу чергу інтересів дитини просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог. Свою позицію обгрунтовує тим, що боїться, що з дитиною за межами країни щось може статись і що [PERSON] неналежним чином піклується про дитину. Вислухавши пояснення представника позивача, позицію відповідача, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до свідоцтва про народження, неповнолітній [PERSON] народився [INFO] року в місті Добропілля Донецької області. Батьками дитини є: [PERSON] і [PERSON], що суд вбачає із свідоцтва про народження (а.с.6) Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом наведеного Закону, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Згідно із ст.10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд з'ясував, що позивач має намір поїхати з дитиною на відпочинок за кордон до Арабської Республіки Єгипет або Турецької Республіки. Батько дитини [PERSON] на теперішній час відбуває покарання за вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області в Солонянській виправній колонії 21, тому не взмозі в повній мірі реалізовувати свої батьківські права і виконувати належним чином обов'язки батька. На думку суду, позиція відповідача не грунтується на встановлених у справі обставинах і досліджених судом доказів, і в певній мірі порушує права його дитини на належний фізичний, духовний та моральний розвиток. З урахуванням положень ст.141 Сімейного кодексу України про те, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо своєї дитини, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд позивачки разом з дитиною на відпочинок за кордон до Арабської Республіки Єгипет та Турецької Республіки не порушить права ані батька, ані дитини.

Outcome: approved