Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала повністю, суду пояснила та позовній заяві зазначила, що на праві приватної власності їй належить будинок [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані позивачка, її син [PERSON] , невістка (відповідачка) [PERSON] та онук [PERSON] . Однак, відповідачка [PERSON] не проживає в житловому будинку без поважних причин, а також не сплачує комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає, і взагалі, відповідачка квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням вона чи інші члени сім?ї, відповідачці не чинили. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням у зв?язку з відсутністю за місцем реєстрації без поважної причини. Вважає, що відповідачка створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном, оскільки остання добровільно не хоче виписатись з будинку, в зв?язку із чим позивачка не може оформити субсидію. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, відповідачка суду пояснила та відзиві на позов зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із сином позивачки, тобто позивачка є її свекрухою. Від часу одруження, вона, її чоловік, а згодом і малолітній син, зі згоди позивачки, проживали у будинку [ADDRESS] . За час свого проживання, вони з чоловіком дбали про своє житло, зокрема, вели із чоловіком та позивачкою спільне господарство, утримували майно. Разом з чоловіком оплачували комунальні послуги та утримували будинок, господарські споруди, облаштовували та доглядали прибудинкову територію. Пізніше, за їх з чоловіком кошти облаштували ванну кімнату, проведи холодну та гарячу воду, встановили витяжку на кухні. А весною 2020 року розпочали ремонт в будинку. В житлі перебувало майно і побутова техніка її та чоловіка. Проте, від часу народження дитини позивачка почала конфліктувати з нею, а 28.05.2020 року після сімейного скандалу, [PERSON] вигнала їх сім?ю із вказаного житла і відібрала ключі від будинку. На даний час там знаходяться їх з чоловіком речі: пральна машина, інструменти чоловіка, посуд та інше майно, яке вони намагалися забрати, але безрезультатно. Тобто, вони бажали і на даний час мають намір там проживати, але позивачка не допускає їх до будинку. Тобто, саме позивачка своїми діями створювала умови і перешкоди в користуванні їм з чоловіком житлом. Просять в позові відмовити. Вислухавши сторони, представника, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, згідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положення статті391 ЦК України передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як було встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] має на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5). 1/2 частину вказаного будинку позивачка успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджує копія свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 06.11.2019 року (а.с.6). Згідно довідки про склад сім?ї виданої Вербовецькою сільською радою 15.10.2020 року за №1048 (а.с.7), у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] голова д/г, [PERSON] син, [PERSON] невістка, [PERSON] внук. З метою здійснення права користування і розпорядження своїм майном, а також з метою оформлення субсидії, [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з підстав непроживання останньої за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законом строки, в межах яких за особою зберігається право на житло, про що свідчить на думку позивачки, вибуття відповідачки на постійне місце проживання до будинку своїх батьків, що за адресою [ADDRESS] . Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] складених комісією Вербовецької сільської ради в складі сільського голови та депутата с/ради від 14.07.2020 року, 03.06.2020 року 23.08.2020 року та від 22.10.2020 року (а.с.8-11), комісія встановила, що [PERSON] , яка зареєстрована в будинку [ADDRESS] , за місцем реєстрації, в житловому будинку [PERSON] , не проживає. Порядок користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду передбачено главою 6 чинного Житлового Кодексу (1983р. зі змінами). Зокрема, згідно вимог статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на\~ свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Нормами частини першої та другої статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї\~власника жилого\~будинку (квартири),\~які проживають\~разом з\~ним у\~будинку (квартирі),\~що йому\~належить,\~користуються жилим\~приміщенням нарівні\~з власником\~будинку (квартири),\~якщо при\~їх вселенні\~не було\~іншої угоди\~про порядок\~користування цим\~приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] вселилася, проживала та була зареєстрована в житловому будинку позивачки [PERSON] за її ж згодою як власника житла. Але, починаючи з 28-29 травня 2020 року, відповідачка зі своїм чоловіком та новонародженою дитиною не проживає у житловому будинку позивачки. Збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім`ї передбачено статтею 163 ЖК України. А саме, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою,\~пунктами 1\~і\~5 частини третьої\~і\~частиною четвертою статті 71\~цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч.1 ст.71 ЖК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.71 ЖК України). В свою\~чергу статтею\~405\~ЦК України\~передбачено,\~що члени\~сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У своїй позовній заяві позивачка не вказує чітко який саме строк тимчасової відсутності відповідачки за місцем її реєстрації вона має на увазі: шестимісячний строк (ст.ст.71, 163 ЖК України) чи річний строк (ст. 405 ЦК України), оскільки з огляду на дату звернення до суду (10.11.2020 року) та подані позивачкою докази (акти обстеження) видно, що позивачка має на увазі шестимісячний строк. А також у позовній заяві посилається на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16, яким вказано, що «положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік». А тому, суд вважає, що з вказаним позовом позивачка звернулася до суду передчасно, оскільки на день звернення до суду ні шестимісячний строк, ні тим більше, річний строк, з часу тимчасового непроживання відповідачки у будинку позивачки не минув. До такого висновку суд дійшов з огляду на такі мотиви. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка припинила проживати у житловому будинку позивачки починаючи з 29 травня 2020 року, оскільки сімейний конфлікт відбувся в ніч з 28 на 29 травня 2020 року. І даний факт підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є чоловіком відповідачки і сином позивачки, в судовому засіданні пояснив, що його мама з сестрою пізно вночі 28.05.2020 року в ході сімейного конфлікту почали викидати їх особисті речі з будинку, після чого вигнали їх з дому та забрали ключі від будинку. У вказаному будинку до конфлікту вони проживали тривалий час, сплачували всі комунальні платежі, упорядковували навколо будинкову територію. В будинку провели воду, облаштували ванну кімнату та розпочали ремонт. На даний час доступу до вказаного житла не мають, хоч мають намір там проживати. Крім того, там залишились деякі їх особисті речі. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідачки, підтвердив той факт, що молода сім?я після одруження почала проживати в будинку позивачки з її згоди, і має намір там проживати надалі. Він дійсно помагав дітям облаштовувати дане житло. При конфлікті 28.05.2020 року був присутній і особисто чув як позивачка їх виганяла з хати, після чого він допомагав перевозити їх речі до власного будинку, де вони проживають на даний час. Свідок [PERSON] , дочка позивачки, суду пояснила, що намагалася помирити маму і брата, але дійсно після сімейного конфлікту, що мав місце 28.05.2020 року, її брат разом із сім?єю з того дня у будинку матері не проживає. Таким чином, враховуючи дату з якої відповідачка не проживає у будинку позивачки, то станом на 10 листопада 2020 року (день звернення до суду) не минув ні шестимісячний, ні річний строк тимчасової відсутності відповідачки по місцю реєстрації. Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від 16.12.2020 року по справі №320/9482/17, провадження №61-6318св19, згідно якого «особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за наявності двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19)». Таким чином, аналізуючи досліджені судом докази, та враховуючи судову практику щодо даних правовідносин, в судовому засіданні не було доведено позивачкою того, що відповідачка втратила право користування жилим приміщення, а саме житловим будинком [ADDRESS] , оскільки на час звернення до суду не минув визначений законом строк відсутності відповідачки у вказаному житлі. Крім того, не доведено відсутності відповідачки за місцем реєстрації без поважних причин, так як в ході розгляду справи, судом встановлено, що відповідачка не за власним бажанням залишила своє місце проживання, а саме позивачка вигнала відповідачку з житлового будинку. Тобто, саме позивачка створила їй перешкоди у доступі до житла, відібравши ключі від будинку. І до того ж, у будинку досі перебувають особисті речі відповідачки та її чоловіка, що підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] , який разом із батьком відповідачки приїжджав на її прохання забрати з будинку пральну машину і інші речі, в чому їм було відмовлено. Також судом встановлено, що навіть при тимчасовій відсутності відповідачки [PERSON] за місцем її реєстрації, вона продовжувала ставитися до вказаного житла як до свого постійного місця проживання, на що вказують досліджені судом докази. Теперішні умови проживання її сім?ї вона вважає неприйнятними, оскільки на даний час вони з чоловіком та малолітньою дитиною проживають у господарстві її батьків, в невеликій за розміром кімнаті, без особистої ванни та кухні (готувати їду вона ходить в інший будинок на території господарства). Окрім того, твердження позивачки [PERSON] , що молода сім?я не сплачувала комунальні платежі спростовуються копіями понад як 20 квитанцій про оплату [PERSON] за спожиту електроенергію та газ протягом періоду проживання в спірному будинку, починаючи з вересня 2019 року, і включно по грудень 2020 року, тобто і протягом періоду, коли вони там не проживали (а.с.54-61). Долучені до справи фотознімки внутрішньої обстановки кімнат будинку окрім підтвердження необхідності проведення в них ремонту, іншої доказової інформації не несуть (а.с.63). Отже, суд приходить до висновку, що жодних підстав для задоволення позову та визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою будинок [ADDRESS] немає. На підставі ст.ст. 15-16, 316-319, 321, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК України, та

Outcome: dismissed