Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вимоги вказаної позовної заяви, з урахуванням уточнення предмета позову, мотивовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.04.2010 року. За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали садовий будинок [ADDRESS], вартістю 104400,00грн.; автомобіль марки Toyota модель Prado, 2006 р.в., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], колір бежевий, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 121200,00грн.; малу архітектурну форму (торговий павільйон) за адресою: [ADDRESS], вартістю 28800,00грн.; торгівельний павільйон (магазин) №1 за адресою: [ADDRESS], вартістю 45600,00 грн.. Враховуючи норми СК України позивач вважає вказане майно об'єктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Проте відповідач не визнає право позивача на вказане майно. За таких обставин [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з'явилась, направивши до суду клопотання відповідно до якого уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої уточнені позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі, розгляд справи просив проводити за його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін та уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі із наступних підстав. Як встановлено судом та сторонами не заперечується позивач та відповідач по справі 27.04.2010 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноші Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області в Книзі реєстрації актів про шлюб зроблено відповідний запис за № 36, що стверджується свідоцтвом про шлюб (серії 1-СР №058343 від 27.04.2010 року). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 11.09.2012 року на підставі договору купівлі-продажу придбала садовий будинок [ADDRESS], що стверджується Договором купівлі-продажу садового будинку від 11.09.2012р., копією Витягу про державну реєстрацію прав від 13.09.2012р., та копією Технічного паспорту на садовий будинок [NUMBER] Згідно з даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], [PERSON] зареєстрував 13.10.2011 року автомобіль марки Toyota модель Prado, 2006р.в., номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], колір бежевий, реєстраційний номер [NUMBER]. Як вбачається з паспорта прив'язки малої архітектурної форми від 05.07.2010р., Дозволу № 274 від 25.01.2013р., Висновку про вартість торгового павільйону (МАФ) від 21.12.2018р. відповідач [PERSON] набув права власності на малу архітектурну форму (торговий павільйон) за адресою: [ADDRESS], вартістю 28800,00 грн. Також [PERSON] набув торгівельний павільйон (магазин) за адресою: [ADDRESS], вартістю 45600,00грн., що стверджується Договором № 1 від 11.08.2010р., Актом приймання-передачі торгівельного павільйону (магазину) від 30.05.2018р., Висновком про вартість торгівельного павільйону (магазину) від 21.12.2018р. Позивач наполягає, що вказане вище майно було набуто сторонами за спільні кошти та в інтересах їх сім'ї. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні частини вказаного майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України . Поділ майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя , здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, що передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки. За положеннями ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними. Разом із тим при розгляді вказаної справи судом встановлено, що ні позивач ні відповідач не заперечують факту набуття зазначеного вище майна в період шлюбу та за спільні кошти в інтересах сім'ї, за таких обставин вказані доводи позивача додатковому доказування не підлягають в силу норм ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, враховуючи безумовне визнання відповідачем уточнених позовних вимог позивача, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для поділу між співвласниками за домовленістю між ними вказаного вище майна, що в свою чергу буде відповідати якнайкращому захисту як прав так і інтересів сторін по справі та не суперечитиме нормам чинного законодавства. Суд переконався, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси як самих учасників по справі так і інших осіб. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оплата якого стверджуються квитанцією №46 від 11.01.2019 року. На підставі зазначеного та

Outcome: approved